Latvieši, sevišķi Vidzemē filozofiskā gadsimta beigās

Garlībs Merķelis, 1976

Ievads

Admonere voluimus, non mordere; prodesse, non laedere; consulere moribus hominum, non officere. (It. val.)

Roterdamas Erasms

Prāts ir uzvarējis, un iesākas taisnības gadsimtenis. Visas, pat vismazāk attīstītās tautas pārņem kvēla cilvēka cieņas un cilvēka tiesību sajūta. Gudri valdnieki izprot savu aicinājumu izplatīt ap sevi laimi, prieku un gaismu. No studiju istabas tumsas viņi ceļ gaismā augstākās zināšanas dārgumus, tos viņi rūpīgi izlieto valsts uzlabošanai un tā izmanto savas valdnieka tiesības vienīgi tam, lai nodrošinātu savu tautu labklājību. Viņi ar prieku apzinās, ka ir cilvēki un ka viņu pienākums ir ikkatru savu dienu veltīt cilvēces labklājībai. Svētīgi iestādījumi stājas tumšo gadsimteņu barbarisko ieražu vietā. Prātīgi likumi un to uzmanīga izlietošana izspiež trakojošo patvaļu. Tiek raisītas važas, tiek grauti cietumi, kuros smok nevainīgi cilvēki, un pat nelaimīgā noziedznieka likteni nosaka cilvēkmīlestība. Valdnieki paši labprātīgi iznīcina savas mūžsenās tiesības, ja tās runā pretī cilvēces tiesībām, tautu mīlestība un attīstība atlīdzina valdniekiem viņu augstsirdības upurus.

Tikai tur, kur tas nenotiek, ar drudža spēku saceļas viena tauta pēc otras, nokrata savas važas un ar pašu verdzības ieročiem notriec zemē savus varmākas un viņu palīgus. Bet vai! Arī pašas dziedinošākās krīzes murgi nav nekāda gudrības sajūsma. Uguns, kas iznīcina moku namu, pārvērš pelnos arī tuvējās slimnīcas. Vai tai tautai, kas meklē glābiņu izmisumā! Tikai tūkstošiem nevainīgu cilvēku asinīs tai izdosies noslīcināt dažus atsevišķus noziedzniekus. Bet vai jums! tūkstoškārt vai tiem varmākām, kas nevis, mācījušies no piemēriem, pamazām atraisa važas, bet gan savelk tās vēl ciešāk un grib nomierināt apspiestos, nožņaudzot tos!

Laikmetā, kad pat lepnais anglis pūlas, lai piešķirtu brīvību un pilsoņu tiesības saviem vergiem nēģeriem, Eiropā ir veselas tautas, kas, atzītas par nespējīgām baudīt personīgu brīvību un attīstīties, lokās zem visnežēlīgākā despotisma pātagas, žvadzina savas vergu važas ap brīvo senču kapiem, apstrādā savus laukus tām mūžīgi svešas ļaužu šķiras labā un padara to bagātu, pašas vai mirstot badā. Un kas tās samin? Valdnieki? Nē! Viņu līdzpilsoņi. Ziedoti nedaudzu muižnieku mantkārībai, latvieši un igauņi tautu rindā ir nulles, līdz reiz - kaut dižās, lielās Katrīnas gudrība vēlākajām paaudzēm aiztaupītu šīs šausmas! - līdz reiz arī šīs tautas pierādīs savas tiesības ar uguni un zobenu un savu varmāku asinīm.

Lai cik nožēlojams arī būtu latviešu dzimtcilvēks, lai kādu kauna zīmi viņa stāvoklis uzspiestu visam mūsu apgaismotajam laikmetam, tad tomēr man nenāk ne prātā apsūdzēt visu Vidzemes muižniecību ļaunsirdībā. Lai gan ne bez pamata kāds recenzents literatūras avīzē rakstījis, ka daža laba šejienes muižnieku kārtas dāma, noskatoties teātrī tukši jūtelīgus skatus, mirkst asarās, bet savus apkalpotājus niecīgas kļūdas dēļ liek pērt līdz asinīm, lai gan es pats dzirdēju kādu muižnieku dedzīgi uzstājamies pret nēģeru tirdzniecību un dienu vēlāk redzēju viņu izmainām pret vienu zirgu divus apkalpotājus - dzimtcilvēkus, lai tie tālu no dzimtenes vārgtu postā, - tad tomēr abos šais gadījumos šādas rīcības pamatā bija vairāk neapzinīga inkonsekvence nekā ļaunsirdība. Pēc lielkungu (Ar šo ļoti piemēroto titulu latvieši apzīmē savus dzimtkungus.) domām, viss latviešu stāvoklis, muižnieku neierobežotā vara pār viņiem un tās parastā izlietošana pieder pie iespējami labākās kārtības, jo viņi paši jūtas labi. Viņi uzskata par pierādītu, ka ar katru pārmaiņu zaudētu latvietis pats un ka dzimtbūšana un barga apiešanās tā labklājībai ir nepieciešamas. Redzams, šādas pārliecības avoti ir vienīgi kastas uzpūtība un savtība. Muižniekiem izraisa sašutumu, pat šķiet pretdabiski, ka tiem varētu atņemt varu pār radījumiem, kas līdz šim bijuši viņu iegribas rotaļlietas, un ka latvieši kā valsts pilsoņi varētu baudīt vienādas tiesības ar viņiem.. Viņi uzskatītu par netaisnību, ja tiem liegtu mocīt cilvēkus, par kuriem viņi tikai tādēļ maksājuši dārgu naudu, lai varētu tos izsūkt pēc savas iegribas. Šis apstāklis attur arī cilvēcīgākus muižniekus dāvāt brīvību saviem dzimtļaudīm. Šā iemesla dēļ atvieglinājumus, ko atsevišķi cilvēku draugi vēl ieved, nākošais muižas īpašnieks aizvien atkal atceļ. Bet kāpēc viņam tas civilizētā valstī ir iespējams? - Uz šo jautājumu es neiedrošinos atbildēt.

Būtu maldīgi muižnieku lielākās daļas nepareizos uzskatus par zemniekiem, kā arī viņu necilvēcīgo izturēšanos izskaidrot ar muižnieku zemo izglītības līmeni. Nē, viņi lielāko tiesu ir tikpat izglītoti kā to kārtas brāļi Vācijā. Lielākā daļa muižnieku studē ārzemēs vai arī pavada savu jaunību Pēterburgā, bet uz viņu nožēlojamajiem vergiem šī izsmalcināšanās neatstāj nekādu iespaidu, izņemot to, ka viņus mīda kājām estētiski smalkākā veidā. Ja senāk muižnieks vicināja pātagas un važas, bez kautrēšanās rādot savu briesmīgo laupītāja seju, un piesavinājās nelaimīgo vergu īpašumu kā rupjš, savas varas apreibināts varmāka, tad tagad viņš gandrīz visur skandina modē esošās sentences par augstsirdību un cilvēka pienākumu, slēpjas aiz labdara maskas un prot izsūkt savu ļaužu asinis tikpat nežēlīgi un vēl nežēlīgāk - ar filantropiskiem un gudriem iestādījumiem. Šai rakstā atradīsies daudz šādas savtīgas labdarības piemēru, un latviešu vēsture aizvien uzrādīs tādus, kamēr viņiem netiek dota satversme, kas tiem pilnīgi nodrošinās īpašumu un īstas tiesības.

Katrs īsts, no aizspriedumiem brīvs patriots vēlas no sirds, lai tas beidzot tā notiktu, un sevišķi, lai Vidzemes muižniecība pati, glābjoties no bojā ejas, labprātīgi atsacītos no savām nekrietnajām, netaisnīgajām tiesībām, tas varētu, manis dēļ, notikt ar dažiem ierobežojumiem, tikai tie nedrīkstētu būt pārāk lieli. Citādi agri vai vēlu šīs netaisnīgās tiesības muižniecībai atņems vara - vai nu likumdevēja spēks, vai paši apspiestie - uzreiz un nesaudzīgi. Diemžēl muižniecību var piespiest pieņemt šo svētīgo lēmumu vienīgi tad, ja ceļ gaismā tās pārkāpumus. Tikai tad, kad viņas stāvoklis un izturēšanās būs vispār pazīstami, kad Eiropa pret tiem ar riebumu pacels savu balsi, - tikai tad muižniecība būs ar mieru nest šo upuri cilvēcībai un pašas labumam. Savu savtību tā turpmāk vairs nemēģinās aizplīvurot ar augstsirdības un nepieciešamības masku, viņa to ietērps cēlākā formā un ar to daudz iegūs.

Kaut cik palīdzēt celt gaismā muižniecības pārkāpumus ir šā raksta nolūks. Vēsturiskus dokumentus vārda īstajā nozīmē tajā nemeklējiet. Dokumentiem, ko es varētu izlietot, būtu jāpierāda, ka latvietis ir vergs vai arī, ka viņam ir cilvēka tiesības būt brīvam. Pirmais nav jāpierāda, - un kas gan būs tik aprobežots prātā vai sirdī, ka varētu šaubīties par pēdējo? Mans vienīgais nolūks ir - bezpartijiski attēlot latviešu stāvokli. Es vēlētos sev tādas dāvanas, ka es Vidzemes muižniecībai un garīdzniecībai varētu rādīt spoguli, kurā raugoties tās izbītos pašas no sevis. Muižniecībai es atgādinātu, ka laika straume jau sen izskalojusi kalnu, uz kura tā cēlusi savu laupītāju pili. Ir laiks tai nokāpt, ja negrib, lai lieliskā, bet izdrupusī ēka sabrūk pār viņu. Es gribētu atprasīt nelaimīgās tautas tiesības un pievērst tai zemes valdības uzmanību, lai veci un necilvēciski ieradumi reiz tiktu izskausti un manai tēvijai būtu aiztaupīti varmācīgi satricinājumi. Ka tādā veidā, tagadējai satversmei arī uz priekšu pastāvot, beidzot tiks atraisīts latvieša važu Gordija mezgls, to nepārprotami rāda biežie nemieri pēdējos trīsdesmit gados. Vienīgi krievu durkļi līdz šim spēja balstīt vācu despotismu Vidzemē.

Saviem lasītājiem es apsolīju bezpartijību, un lai debesis dotu, ka es visas citas nepieciešamās dāvanas varētu ieguldīt savā darbā tādā mērā kā šo. Nebūdams ne muižnieks, ne latvietis, es astoņus gadus diendienā grozījos tikai muižnieku sabiedrībā, pie tam tāpat diendienā man bija izdevība latvietī nožēlot sakropļoto cilvēci. Es skaidri sajūtu, cik liels upuris šķiet esam atteikšanās no tā saucamajām dzimtajām tiesībām, bet tikpat skaidri es arī sajūtu, kā tas nospiež, kā tas nāvē dvēseli, ka senču lauki jāapstrādā gandrīz vienīgi ienīstu svešinieku labā, pašam ciešot trūkumu, ka laime vai, pareizāk, nelaimes pakāpe atkarīga no muižnieku patvaļas, kas bieži mēdz būt ļauna un vienmēr savtīga, ka viņu dēļ latvietis pat netiek pielaists pie cienījamākiem amatiem. Es zinu, ka visa ļaunuma cēloņi ir, no vienas puses, vairāk ieradums nekā īsta ļaunprātība, bet, no otras puses, - latviešu atpalicība, pie kuras viņi paši nav vainīgi. Gribu bez pārspīlējumiem un, ciktāl tas man kā cilvēkam iespējams, arī bez rūgtuma izstāstīt, ko esmu redzējis un ko no redzētā, manuprāt, var secināt. Tēvzemes mīlestība ir mans aicinājums un taisnības mīlestība - mans talants.

Starp citu, zinu it labi, kādās briesmās es dodos, aizskarot kādas zemes abas viscienījamākās kārtas tādā laikā, kad tās kļuvušas tik jūtīgas, tāpēc, ka tām līdzīgas kārtas citur tiek bez apdoma vajātas. Es zinu, ka lieku ķīlā savu mieru un varbūt visu, ko es varu zaudēt. Es paredzu, ka man raudzīs piedēvēt apmelošanu, ļaunprātību, varbūt pat nodevību, bet lai notiek! Pārmetumu par apmelošanu es katrā atstāstītajā gadījumā varu atspēkot, nosaucot vārdus, un vajāšanu esmu mācījies panest. Man nevarēs laupīt patīkamo un pamatoto cerību, ka reiz, kad šī grāmatiņa un tās autors varbūt sen jau būs aizmirsti, šis tas tiks darīts agrāk nekā tajā gadījumā, ja es būtu klusējis, tāpat cēlo apziņu ne, ka savas tēvzemes labā esmu darījis, cik spējis. Un tātad:

For thee, fair virtue, welcome even the last! (Angļu val.)

Tādā kārtā es savus rēķinus ar vajāšanu esmu noslēdzis. Lai kādā veidā nākdama, es ceru, tā atradīs mani gatavu uzvarēt vai mirt kā vīram. No cita veida sekām, kas manam rakstam neizbēgami radīsies, es baidos daudz vairāk.

Es esmu atstāstījis vienīgi pārbaudītus gadījumus un varētu, kā saka Ruso grāmatā "Atzīšanās", ar savu darbu rokā stāties pasaules soģa priekšā un teikt: "Tiesā! Es varēju maldīties, bet tīši neesmu grēkojis." Šos gadījumus es nereti esmu cēlis priekšā asiem vārdiem, esmu daudzkārt, dusmās kaisdams, cīnījies par miljoniem nelaimīgu brāļu tiesībām. (Autors īstenībā gan runā tikai par Vidzemes latviešiem, jo viņam bija izdevība sevišķi ar tiem iepazīties. Bet tādos pašos apstākļos atrodas arī igauņi, ingermanieši, Kurzemes un Lietuvas latvieši. Visi vaid zem tā paša sloga.)

Arī šai ziņā sirdsapziņa mani attaisno. Jau vairāki ir rakstījuši par šo vielu, bet aizplīvurotos izteicienos, mīksti un saudzīgi, jo viņi ir rēķinājušies ar tūkstoš apstākļiem, nav gribējuši saraut tūkstoš sakarus. Viņu rakstus vai nu nelasīja, vai arī tie galu galā nekā nepanāca. Lai es nebūtu runājis veltīgi un lai upuris, ko nesu savai tēvzemei, nezaudētu jebkuru nozīmi, man bija jārunā nesaudzīgi, nerēķinoties ne ar ko. Tomēr - tās kārtas, pret kurām es vēršos, līdz šim bija mana vienīgā sabiedrība. Daudzi no tiem, kuru domas un rīcību es te atklāju, ir mani viesmīlīgi uzņēmuši savās mājās, daži man dāvājuši savu draudzību, un daži man šķiroties raidījuši pakaļ sirsnīgus novēlējumus; un es aizeju - tā varētu likties, - lai kļūtu par viņu kārtas niknāko ienaidnieku. Ko viņi turpmāk domās, ko sajutīs, kad dzirdēs manu vārdu minam?

Varbūt augstsirdīgākie no viņiem man tomēr piedos, ja es vaļsirdīgi atzīšos, ka domas par tiem bija vienīgais, kas padarīja grūtu manu darbu, kurš man kā patriotam, pēc manām domām, bija jāveic, un ka atsacīties no viņu labvēlības un viņu draudzības man likās vissāpīgāk. Kaut taču viņi apdomātu, ka es necīnos pret atsevišķiem cilvēkiem, kas kļūdās, bet gan. pret viņu kārtas necilvēciskajām priekšrocībām, satversmi un savādajiem uzskatiem un ka es nevarēju parādīt to ļaunumu, nepastāstot arī par to sekām. Starp muižniekiem, kas tiranizē savus zemniekus, starp mācītājiem, kas atstāj novārtā pienākumus, atrodami daudz: tādu, kas ir sirsnīgi vīri, mīļi un rūpīgi tēvi, augstsirdīgi un uzticīgi draugi, daudzējādā ziņā augsti godājami cilvēki. Kādēļ viņi kļūst neuzticīgi saviem principiem, tikko runa ir par latviešiem? Kas viņus tikai pret pēdējiem padara nežēlīgus, mantkārīgus, viltīgus? Nekas cits kā paradums ļaunu redzēt un postīgi vieglā likumīgā iespēja ļaunu darīt, tiklīdz to prasa savtība vai kāda kaislība. Šī šausmīgā vieglā iespēja, šīs nelietības, kas kā senu laiku kauna stabi vienmēr vēl pastāv un ievaino jauno paaudžu sirdis, - pret tām un tikai pret tām es cīnos. Saudzēsim to, kas kļūdās, un cienīsim viņu, ja viņš citā ziņā pelna cienību, bet iznīcināsim, iznīcināsim ļaunumu!

Pirmā nodaļa. Īsa latviešu vēsture un viņu vispārīgs attēlojums.

Vae victis! (Latīņu val.)

Ar sāpīgi skumjām jūtām es vedu savus lasītājus uz apsūnojušo, kluso būdu, kurā mīt posts un bēdas; uz kluso būdu, es saku, jo varmācīgo spaidu dēļ pašcieņas izraisīta kurnēšana vairs neuzdrīkstas atskanēt tās apkvēpušajās sienās. Visa senāk tik kareivīgā latviešu tauta tagad mierīgi nes savas važas, tā ir trula kā lauva, kas jau gadiem krātiņā vadāts apkārt dīkdienīgiem zēniem par izpriecu un kas tikai šad tad, klusi un drūmi rūkdams, izrāda savu nepatiku, - vai, pareizāk, tā ir mierīga kā mirējs, kas, iekšēju krampju mocīts, vairs nespēj vaimanāt par savām ciešanām, tikai viņa mirēja izskats, pārgrieztās acis un briesmīgās, lai gan retās krampju lēkmes izteic klātesošajiem, ko viņš jūt. Latvietim važas iegriezušās līdz pat dvēselei, ar dragātu garu viņš guļ zemē, līdz viņu uzraus kājās drudzis. Tomēr, iekam aplūkosim, cik dziļi šī tauta ir grimusi, atskatīsimies atpakaļ, kāda tā bijusi un kā kļuvusi par to, kas tā ir.

Pēc visām ziņām, divpadsmitā gadsimteņa sākumā latvieši un igauņi jau stāvējuši uz augstākas izglītības pakāpes nekā ģermāņi tai laikā, kad tie karoja ar Cēzaru, tomēr liekas, ka igauņi bijuši visvairāk attīstīti. Abas tautas valdīja sīki valdnieki, kuru vārdi tika uzskatīti par padomiem miera laikā, bet par pavēlēm -- kara laikā. Par savu augstāko soģi latvieši atzina virspriesteri - krīvu, kurš dzīvoja prūšu zemē, Romnovē. Igauņu tautiņas ik gadu visas sapulcējās noteiktā vietā, lai spriestu par kopīgajām lietām. Latvieši dzīvoja mežos, atsevišķās būdās, bet igauņiem bija nocietināti ciemi, šī starpība pastāv vēl arī tagad. Ap katru ciemu, tāpat kā ap katru būdu, pletās plaši, labi kopti tīrumi, ganībās mita lieli lopu bari, un meža biezoknī medību troksnis trenkāja vilkus, lāčus un majestātisko ziemeļu briedi - alni. Latvieši vairāk bija zemkopji un mednieki, igauņi savos šaurākajos, biezāk apdzīvotajos apgabalos vairāk nodarbojās ar kuģniecību, viņi bija tirgotāji un -jūras laupītāji. Kā latvieši, tā igauņi ģērbās savu sievu darinātos audumos, kuriem materiālu deva linu lauks durvju priekšā un aitu bars, kā vieni, tā otri apreibinājās ar pašdarītu medalu, un arī ieročus izgatavoja tā pati roka, kurai tie bija jālieto. Bez tiem tautas dievu tēliem, kas lepni pacēlās Romnovē pie svētā ozola, latviešiem bijuši, kā liekas, augstākais tikai vēl mājas elki, bet viņi upurēja birzēs un kalnos pērkona dievam Perkūnam, ražas devējam - laipnajam Potrimpam, nāves dievam - briesmīgajam Pīkolam, laimes dievei Laimiņai-Māmiņai un neskaitāmiem zemes, gaisa un ūdens gariem. Būdā sarīkoja aizkustinošas svinības senču dvēselēm. Latviešu priesteri, vaideloši, bija arī viņu burvji un ārsti. Galvenais orākuls viņiem bija svētā ķēve: atkarībā no tā, vai viņa labo vai kreiso kāju spēra pirmo, viens vai otrs svarīgs pasākums tika uzsākts vai atmests. Ugunskuri augstāko pakalnu galos sapulcināja tautu virsaiša būdas priekšā. Atklātā apspriedē viņi izšķīra savas lietas, aizejot karā, visi, kas vien spēja cilāt ieročus, pulcējās ap virsaiti un, mežonīgi gavilēdami, devās kaujā. Tautasdziesmās, ko uzsāka katrs, kas jutās uz to iejūsmināts, slavēja kritušos varoņus, kuri bieži vēl nakti mēness gaismā apmeklēja viņu būdas un nesa tām svētību.

No šīm nedaudzajām raksturīgajām iezīmēm, ko var salasīt no vecām dziesmām un hronikām, redzams, ka šīs tautas atradušās taisni uz robežas, no kuras tās varētu sākt ceļu uz augstāku kultūru, ja kāda cita tauta tām sniegtu roku draudzīgā satiksmē. Uz mākslu viņi sevišķu dziņu nejuta, bet viņi bija pietiekoši bagāti, lai ietirgotu tās ražojumus un ierādītu tiem vietu savu vajadzību starpā. Viņu garu nebija attīstījušas zinātnes: viņiem nebija ne noteiktu likumu, ne arī formās ietērptas reliģijas, toties diezgan saprāta, lai sajustu tās vajadzību, enerģisks raksturs, asprātība, kas ar jautājumiem sagādāja daudz nepatikšanu mūkiem, spējas uz visiem pilsoņu tikumiem, kā arī uz ikkatru gara izglītību. Varbūt tagad latvieši jau spīdētu citu Eiropas tautu vidu, varbūt viņiem jau būtu savi Kanti, savi Herderi, savi Vīlandi utt., varbūt viņiem kā zinātņu, tā arī politikas laukā būtu svarīga loma, ja tie būtu atstāti pašu ziņā. Bet latviešu bēdīgais liktenis bija lēmis citādi. Viņu raksturs tika sakropļots, viņu gars samīts zemē, viņu zieds iznīcināts uz laiku laikiem. Viņi gan joprojām palika pati par sevi pastāvoša tauta, bet likumi, kas līdz šim bijuši negrozāmi, tos iekaluši viszemākajā kārtā, un pa daudziem gadsimteņiem viņi ir soli pa solim nospiesti zemē līdz dzīvnieka stāvoklim. Uzklausiet skumjo Vidzemes vēsturi un apraudiet tajā cilvēces likteni!

Vētras dzenāti un bojāti Brēmenes tirgotāju kuģi, kuru mērķis laikam bijusi Visbija, ierauga nezināmu krastu un iebrauc kādā upē, pa kuru varbūt vēl nekad nav peldējis neviens kuģis. Kuģinieki izkāpj malā, un viņus tūlīt aplenc ļaudis, kuru mežonīgā vīrišķība un spēks liek tiem drebēt, bet drīz šie lētticīgie dabas bērni nomet savu naidu un savus ieročus. Vai viņiem jānodrošinās pret nelaimīgajiem, kuriem vajag viņu līdzcietības un kuri lūdz palīdzību? Naids ir pirmais, ko sajūt katrs mežonis, ieraugot svešinieku, kura nolūkus viņš nezina, jo tikai karā viņš iepazīst citas tautas, bet, ja svešinieks nedraud, ja tam vajadzīga palīdzība un tas palīdzību lūdz, tad naida jūtām seko uzticība un viesmīlība. Latvieši sanesa visu, ko tiem deva viņu ganāmpulki, lauki un meži. Viņi ēdināja svešiniekus, palīdzēja tiem izlabot kuģus un beidzot ļāva tiem aizbraukt jo bagātākiem, labsirdīgā vientiesībā aicinādami, lai tie viņus atkal apciemo.

Jā, viņi atkal atbrauca, šie laipnie, patīkamie ārzemnieki, taču ne vairs kā mierīgi tirgotāji, bet gan kā mantkārīgi laupītāji, kas nodedzināja latviešu sējumus un aizdzina to ganāmpulkus. Viņi atveda sev līdz bruņotus karapulkus un, kas bija vēl ļaunāk, viltīgus garīdzniekus. Latvieši varonīgi cīnījās par savu mantu un zemi, bet, ja arī viņi spēja turēties pret svešinieku labākajiem ieročiem un vairāk attīstīto karamākslu, tad tomēr pret priesteru viltu viņi bija bezspēcīgi. Tie drīz radīja šķelšanos viņu starpā. Tie tūkstošus prata pierunāt kristīties, tie viņiem pavēra nākamības pasauli un par to tikai atņēma - cik pieticīgi! - visu, kas viņiem piederēja šai pasaulē. Tie sev izlišķēja atļauju celt pilis un pēc tam augstprātīgi un ļauni izsmēja nabaga pieviltos, kad viņi saskrēja ar virvēm, gribēdami briesmīgos mūrus ievilkt upē. Aklais fanātisms, kurš griež zobus pret debesīm, kamēr tā kājas dragā nevainības galvu, sprediķoja krusta karus pret nelaimīgajiem, kas aizstāvēja savu senču pavardu un savus bērnus. Svaidītu slepkavu bari plūda uz Vidzemi. Viņi mazgājās asinīs un tad, atbrīvoti no grēkiem, pat svēti, devās atpakaļ uz mājām vai apmetās priesteru-slepkavu bedrē. Beidzot viņi sāka izmantot pašus atgrieztos latviešus, lai noslepkavotu ietiepīgos vai piespiestu tos kristīties, un, kad visa tauta zem viņu svētījošām dūrēm gulēja zemē nesamaņā, tad viņi un viņu briesmu darbu līdzgaitnieki, zobenbrāļi, sadalīja savā starpā uzvarētos, kā arī tos pieviltos, kas palīdzēja tiem uzvarēt. Veltīgi nelaimīgie Vidzemes dēli vēl trīspadsmitajā un četrpadsmitajā gadsimtenī vairākkārt saņēma spēkus, lai nokratītu nepelnītās važas. Katrs tāds mēģinājums viņus vēl dziļāk iedzina postā, viņi zaudēja patglebae adscripticilvēka tiesības. - Kalnraktuvju Vidzemē nav, par laimi tās īstajiem kungiem; citādi viņiem, tāpat kā meksikāņiem, būtu bijis jānosmok tajās. Tagad viņiem pietika ar to, ka bija jāapstrādā savi lauki svešinieku labā, kuriem viņi paši bija kļuvuši par īpašumu, un pie tam jāmirst badā, ka bija jānoskatās, kā tie piesmēja viņu sievas un meitas, ka viņus dzina nāvē pēc apreibušo varmāku iegribas mājiena.

Kā plēsīgi putni, dalot kopīgo laupījumu, mūki un pusmūki - ordeņa brāļi - drīz saķildojās. Zobens cēlās pret bīskapa zizli, kura labā tas bija asināts, pēc triju gadsimteņu cīņas tas šo zizli salauza un līdz ar to sagrāva arī katoļticību. Bet latvieši no šās ilgstošās ķildas nekā nemantoja. Viņi lēja savas asinis kā vienas, tā otras puses labā, un tās abas bija tai ziņā vienisprātis, ka latviešiem vēl atņemamas viņu tiesību un brīvību pēdējās atliekas.

Cīņas dalībnieki paši bija noguruši, un tagad par nevarīgo laupījumu sāka kauties kaimiņi. Kāds nodevīgs vai arī politiski gudrs - diemžēl abi apzīmējumi pārāk bieži ir sinonīmi ordeņa mestrs atdeva Polijai daļu no tā, kas viņam nemaz nepiederēja, lai pārējo padarītu par savu īpašumu. Visu kārtu vācieši kliedza par netaisnību, tika nomierināti un padevās. Par latviešiem un igauņiem vairs nemaz nerunāja. Pēc tam kad viņiem visas cilvēku tiesības bija laupītas, viņu balsi darījumos uzskatīja par tikpat nesvarīgu kā pārdodama lopa balsi. Zviedri atņēma poļiem lēti gūto laupījumu un ierobežoja muižnieku tiesības, varbūt vairāk tādēļ, lai tos vājinātu, nekā tādēļ, lai zemniekus pabalstītu. Despoti vairs nevarēja latviešus pēc savas iegribas kārt un cirst tiem. galvas, tiem tika beidzot atļauts vest uz tirgu savus pārpaliekošos ražojumus un pat iesniegt tiesām sūdzības. Zem Krievijas laipnā un laimīgā sceptera šādus muižnieku ierobežojumus pavairoja, bet īstu tiesību zemnieku kārtai vēl nav, tomēr beidzot tai atkal ir tik daudz pašapziņas, ka viņa sajūt vajadzību pēc tām. Kamēr Krievijas ieroči satricināja pusi Eiropas un Āzijas un veselas kaimiņu valstis kā provinces pakļāvās valsts milzeņa varai, Vidzeme gandrīz deviņdesmit gadus baudīja mieru, tas latvietim. deva laiku pamosties no savas gara letarģijas. Kāda pamošanās! Visu atstumts, viņš sajēdz vienīgi tik, cik vajag, lai sajustu savu postu un zaudētu visu drosmi darboties un tiekties uz augšu. Sešus gadsimteņus, kopš latvieši nospiesti verdzībā, šo ievērojamo laika sprīdi, kad Eiropas visas pārējās tautas spērušas tādus apbrīnojamus milzu soļus uz pilnību, latvieši un igauņi ir palikuši uz vietas. Uz vietas?

Nē, viņi ir atkāpušies atpakaļ. Kas varētu salīdzināt tās nenozīmīgās lietas, ko viņi vēl mācījās, to mijkrēsli, ko vispārējā gaisma atstaroja viņu piekvēpušajās būdās, ar brīvību, pašapziņu, tēvzemes mīlestību, labklājību, kas viņiem bijušas un ko viņi zaudējuši? Nu mani lasītāji ir īsumā iepazinušies ar latviešu tautas stāvokli laikā, kad viņus uzgāja. Kāds šis stāvoklis ir tagad?

Vēl tagad zemnieku mitekļi Vidzemē ir izkaisīti, nereti pilnīgi izolēti biezos mežos. Parasti tās ir viņu rijas vai arī salmiem apjumtas būdas bez skursteņiem un logiem un ar tik zemām durvīm, ka tikai saliecoties var ieiet pa tām. Istabā, kas tik pilna dūmiem, ka var vai nosmakt, čum un mudž - tur sienu šķirbās saspraustu skalu gaismā rosās saimnieks ar savu ģimeni, kalpi ar savām, turpat arī vistas, cūkas un suņi, pieaugušie skrandainos kamzoļos, bērni kā vasaru, tā ziemu tais pašos kreklos, visi basām kājām. (Šis tikai nepilnīgais attēlojums ir līdz pēdējam sīkumam patiess. Zināms, vēl tagad ir muižas, kur zemnieki cilvēcīgākas apiešanās dēļ sasnieguši labākus dzīves apstākļus, kur viņiem ir stikla logi un kur viņi pa svētdienām pat valkā zābakus.) Tomēr apģērbs vēl nav viņiem pats bēdīgākais. Ieskatieties tiem sejās! Pārvērstās, drūmās sejas jums ņirdzīgi stāsta par badu, bezjūtību un gļēvu verga dabu. Šiem ļaudīm, kuri ir zemes bagātība un spēks, no kuru darba kā muižniecība, tā garīdzniecība dzīvo pārpilnībā, šiem ļaudīm vasaru savi pašu lauki jāpamet neapkopti, lai varētu apart vareno kungu tīrumus, rudenī jānomaksā viņiem augstas nodevas, ziemu bez atlīdzības bieži jābrauc desmit līdz piecdesmit jūdžu, izvadājot muižas ražojumus, un pavasarī, bieži vien veltīgi, jāubago maize no tiem, kurus viņi uztur, lai tad pēc nākošās ražas katru graudiņu ar augļu augļiem atkal atmaksātu. Lopi, kas aiz bada noliesējuši tāpat kā viņi paši, nedod tiem pienu un bieži ar savām miesām mēslo viņu laukus. Zemniekiem vai nu nav bijis laika ievākt lopiem barību, vai arī viņiem to par puscenu vajadzējis pārdot, lai apmierinātu visspiedīgākās vajadzības.

Ja ievērosim, ka zemnieki bez visa šā posta vēl pakļauti gandrīz pilnīgi neaprobežotai varai, kas nosaka vai izmaina pat viņu mājas apstākļus, viņu attiecības ar sievu un bērniem, viņu saimniecisko rīcību un kas var uzlikt visādus sodus, ja ievērosim, ka visas citas kārtas uz viņiem ar nicināšanu skatās no augšas, ja ievērosim, ka viņi nekādi, pat ne ar visaugstāko krietnību, ne izveicību, ne vislielāko uzcītību, nespēj grozīt savu likteni, nevar uzstrādāties līdz citām kārtām, nevar pat mīkstināt savu atkarīgo stāvokli vai kaut vienu dienu būt droši, ka pašu būda pieder viņiem, - tad sapratīsim, ka viņu stāvokļa sekas var būt vienīgi visu jūtu un gara spēku trulums, kūtrība un gļēva noslīgšana līdz ikkatram netikumam, kas gadās ceļā, riebums pret visām. zināšanām, vismelnākā tumsība un māņticība. Īstajam cilvēku pazinējam, kas prot paredzēt, kādas parādības cilvēka garā rada nenokratāma verdzība un apspiešana, nākošajā nodaļā varēšu vienīgi sniegt pierādījumus viņa hipotēzēm.

Otrā nodaļa. Latviešu raksturojums.

"Ein Sklave trägt die Farbe seines Glückes."

Vīlands

Neviens cits valsts iekārtas veids neietekmē tautas raksturu tik varmācīgi un jūtami kā despotija, kas balstās uz likumiem, turklāt, jo varmācīgāk, jo šaurāks ir despota varas loks, tad viņš savā varaskārē var jo dziļāk iejaukties visā mājas dzīvē, tad viņš ar jo lielāku spēku var satriekt katru atsevišķu cilvēku. No tā izriet divas parādības, kuras Vidzemē noteikti pamanīs katrs ceļotājs, kam piemīt novērotāja dāvanas un kas prot latviešu valodu. Pirmā ir tā, ka katrā apgabalā, pareizāk, pat katrā muižā latvieši izturas citādi, ģērbjas citādi, domā citādi. Otrā -, ka lielajās muižās dzimtļaudis visā visumā ir turīgāki, drošāki, bet, tā kā viņi tomēr ir vergi, tad arī pārdroši, ļaunīgi un nekaunīgi pret ikkatru vācieti, kas nav lielkungs vai tiesas kungs.

Te mūs interesē tikai pirmā parādība. Pēc zemnieka apģērba un izturēšanās gandrīz nemaldīgi var noteikt viņa kunga raksturu. Ja kungs ir labsirdīgs un cilvēcīgs, tad zemniekam ir kārtīgas drēbes un brangs zirgs, viņš runā paļāvīgi un uzticīgi, bieži īsti pieklājīgi, un pieņem pasniegto dāvanu, draudzīgi, dažreiz zobgalīgi pateikdamies. Ja muižnieks nav skops, bet tikai varaskārs, tad zemniekā apvienojas ārējā labklājība ar nekrietnu pielīšanu un blēdīgu izmaņu. Turpretī tas zemnieks, ko nospiež kunga mantkārība, velkas apkārt saīdzis, izspūrušiem matiem un skrandās, viņš ir tik bailīgs, ka tikko iedrošinās atbildēt uz svešinieka jautājumu, un skūpsta tam svārku stūri vai zābaku par visniecīgāko dāvanu, bieži pat ne par ko, ja vien iedomājas, ka svešinieks ir viņa kunga paziņa.

Vispār Vidzemes zemnieka visspilgtākās rakstura īpašības ir verdziskas bailes un neuzticība. Trīsdesmit soļu attālumā no sava kunga, pat tikai ejot garām tā namam, viņš noņem cepuri un saraujas čokurā, - par palocīšanos to nevar saukt, - kad vien viņam uzmet acis. Tad viņš ar nodurtu galvu velkas klāt, lai skūpstītu kungam vai nu svārkus, vai kāju. Ja viņu uzrunā, tas katrā jautājumā saskata savtīgu viltību un tādēļ vienmēr atbild izvairīgi. Tūkstoš piedzīvojumi viņam mācījuši, ka ir ārkārtīgi viegli atsegt sev kādu vārīgu vietu, ko varētu izmantot muižnieku rijīgā mantas kāre, tādēļ vāciešiem ļoti grūti izzināt viņa apstākļus, viņa saimniecības veidu, viņa ienākumus vai pat viņa lietotos ārstniecības līdzekļus. Par visvienaldzīgāko lietu viņš runā kā par kādu noslēpumu. Arvien viņš iztēlo sevi par nožēlojamu un nabagu, arvien tam ir ko uzskaitīt vesela virkne nelaimju, kas tam notikušas. Turpmāk redzēsim, cik šāda izturēšanās ir pareiza un prātīga.

Vienīgās spēcīgās jūtas, uz kurām vēl spējīgs gars, kas pavisam nospiests zemē, ir ar rūgtu riebumu savienots naids. Tūkstoš dažādos veidos latvieši to izrāda pret saviem apspiedējiem. "Vācisks" viņu sarunā pašu starpā apzīmē visu, kas ir augstprātīgs, skops, ļauns, vārdu sakot, visu, kas nīstams. (Ne par vienu tautu citas tautas nespriež tik slikti kā par vāciešiem. Kā zināms, vēl nesen (un varbūt arī tagad) itālieši iedomājās vācieti kā miegainu, neapdāvinātu cilvēku, franči - kā neveiklu, neaptēstu, angļi kā pedantu. Krievi katru pļāpīgu un afektētu ģeķi sauc par "ņiemec", bet latvieši un igauņi - kā iepriekš teikts. No kurienes radušies šie pretējie spriedumi?) "Ak tu vāciete!" -- tā kāda sieva, zemē gulēdama, lamāja badīgu govi, kas viņu bija nogāzusi. "Vācieši nāk!" - ir bubulis, ar ko apklusina raudošus bērnus. Kāda māte savus bērnus mudināja bēgt, ieraugot dzimtkungu pastaigājamies. "Bēdziet!" viņa teica. "Vai neredzat, ka viņš jau nūju kuļā!" (Piedodiet man šo izteicienu! "Kuļā" sacīja sieva, un es to atkārtoju. Kaislības nav izvēlīgas vārdos, un to vietā lietot daiļākus nozīmē tos viltot.) Muižnieks, ko, starp citu, uzskata par prātīgu vīru un cilvēku pazinēju, pasauca pie sevis nevis bērnus, lai tos ar mīļiem vārdiem vai dāvanām iedrošinātu, bet gan māti, izbāra to un piedraudēja, ka likšot nopērt.

Še kāds nopietnākas dabas notikums. Kad pirms vairākiem gadiem F. muižā bija nemieri, tad zemnieki uz lielceļa nošāva svešu mednieku, kam tur bija iegadījies garām iet. Slepkavas tiesā liecināja, ka viņi šo cilvēku nemaz neesot pazinuši; taču tas esot bijis vācietis.

Šādi izteicieni latviešiem pasprūk tik bieži, tie tik labi atbilst viņu stāvoklim un tautas spēka dēļ ir tik nopietni ņemami, ka visu kārtu vācieši bieži atzīstas: "Ja izcelsies vispārējs dumpis, nepaglābsies neviens vācietis." Tāpat viņi slepenībā dreb, ja robežām tuvojas karš vai arī ja tā dēļ karaspēku atvelk no provinces, it īpaši kopš zemnieki galvasnaudas nemieros (1784. gadā.) izrādīja tādu stūrgalvību un drosmi, ka pat karaspēks viņus tikai ar pūlēm spēja atkal ieslēgt važās. "Mūsu ārējie ienaidnieki," tā mēdza teikt zviedru un poļu kara laikā, "mums nekā liela nepadarīs, bet iekšējie...!" - Un tomēr, bet nekonsekvence ir tik parasta cilvēku īpašība, ka man nav vērts pie tās pakavēties. Cilvēki visur līdzinās tam franču brīvdomātājam, kas sev gavēņa dienā licis cept olu rausi. Viņš to izsviedis ārā pa logu, kad tuvojies negaiss, bet pēc tā pāriešanas licis cept jaunu.

Dabiski, ka šim naidam pievienojas nepārvarams pretīgums pret katru jaunievedumu, lai arī tas būtu acīm redzams uzlabojums. (E. muižas īpašnieks gribēja pierunāt savus zemniekus, lai viņi malku no attālā meža neved ar ratiem, bet lai pludina pa garām tekošo upi, tomēr zemnieki nebija pierunājami, tāpēc, ka tas bija muižnieka priekšlikums.)

Kāds vecs zemnieks man teica: "Vai nu mums par tā saucamajiem atvieglinājumiem tūdaļ jāsamaksā ar jaunām smagākām nastām, vai arī kungi mēslo mūs tāpat kā savus laukus, lai mēs viņiem turpmāk nestu vairāk augļu." Šā pamatotā ieskata dēļ dažos apgabalos tīši atstāja novārtā vai izšķieda muižas izdalītās jaunās sēklas, citos nodedzināja jaunos dzīvokļus, kas bija tīrāki un ērtāki, un gandrīz visā Vidzemē zemnieki stūrgalvīgi pretojās, kad muižnieki par viņiem gribēja samaksāt galvasnaudu. (Taisni otrādi nekā 1582. gadā, kad latvieši, ceļos mezdamies, lūdzās, lai viņiem neuzliekot naudas sodus, bet labāk lai perot.) Šo pēdējo tā saukto labdarību tomēr turpmāk aplūkosim tuvāk. Vispār latvietis no sava kunga tikai ar nepatiku pieņem visu to, ko viņš nevar uz vietas izlietot tieši savā labā, tas ir, apēst vai nodzert.

Tieksme uz dzeršanu ir otra vispārēja latviešu tautas pazīme. Maigi uzupurēdamās, mātes dalās pasniegtajā degvīna glāzē ar saviem zīdāmajiem bērniem. Četrpadsmit gadu veci zēni un meitenes dzer degvīnu, nesaviebjot seju, un starp vīriešiem un sievietēm reti atradīsim tādus, kas nepiedzertos katru svētdienu, it sevišķi tad, kad viņi bijuši pie dievgalda. Ja tiem šim nolūkam trūkst naudas, tad vīrieši nes pārdot labību, bet sievietes - savas drēbes. Pieredzējuši mācītāji un zemes īpašnieki sūdzas, ka latvieši ar divkāršu sparu aizejot pa šo maldu ceļu - par netikumu es šo solamen miseriae (Tulk. no latīņu val.) neuzdrošinos saukt, - pat ja viņi līdz četrdesmitajam mūža gadam no tā izvairījušies. Man liekas, šī piezīme pati jau atrisina jautājumu, kāpēc žūpošana šai tautā tik izplatīta. Tā kā vairākām, pat gandrīz visām viņu rakstura kļūdām ir viena sakne, tad lai man ir atļauts par šo punktu izteikties plašāk.

Ikdienišķi cilvēki velkas pa lielo ceļu, nekad neejot turp, kur viņi grib, bet kurp plūst pūlis ap viņiem. Viņi mūžīgi pārvēršas, tikai tai ziņā paliekot nemainīgi, ka pieņem apkārtējo lietu krāsu, tāpat kā teiksmainais hameleons. Viņiem nav nekāda īpatnēja rakstura, bet ir tikai vispārējs, ko apstākļi uzspieduši viņu tautai. Viņi baudīja dzīvi kopā ar frančiem, kādi tie bija agrāk, viņi politizē starp angļiem, skopuļo starp holandiešiem un piedzeras starp latviešiem no šūpuļa līdz kapam. Turpretī tas, kam daba līdz ar ugunīgāku temperamentu piešķīrusi vairāk rakstura enerģijas un vairāk spēju, nogriežas no iemītā ceļa un skrien pa purviem un muklājiem, pa birzēm un pļavām pakaļ krāšņajam tēlam, ko tam rāda viņa fantāzija, kamēr šā tēla krāsas pamazām izdziest un tas izzūd zilā gaisā. Noguris viņš tad apstājas un atņem elpu. Aukstasinīgi, ar asu un pareizi vērtējošu skatienu viņš aplūko un apsver pasauli un visu to, ko līdz šim ar savām pūlēm panācis, viņš bauda savu pūļu augļus un stingrā gaitā tuvojas drošam mērķim. Lai gan viņam vairs nav tās ugunīgās kvēles un to skaisto sapņu, kādi bija jaunībā, tomēr viņu atalgo pieticīgāka vēlēšanās, kas retāk viļ, un īsts prieks, tā neikdienišķais cilvēks atgriežas ikdienas dzīves lokā kā stiprs, darbīgs vīrs, un gadsimteņi svētī viņa mūžu, vai arī viņš aizmiegtām acīm klīst tālāk pa iztēles burvju dārzu. Ļaudis nesaprašanā nolūkojas viņam pakaļ, brīnās par šo dīvainību un nožēlo to.

Iedomājieties dzimtcilvēku latvieti šajās krustcelēs, ko parasti sasniedz pirms četrdesmitā mūža gada un kas izšķir visas turpmākās dzīves gaitu. Līdz šim jaunības sapņi un neizpildāmi nodomi nav ļāvuši viņam saskatīt šausmīgo stāvokli un mudinājuši to būt darbīgam un kārtīgam. Bet nu, kad visi citi pilsoņi sāk ievākt savas jaunības spēka ražu, ko lai viņš pļauj, ko lai vēl kāro? Cieņu un godu? Tagad tikai viņš skaidri redz, ka tādu viņam nemaz nav, ka nekad viņš nespēs izkļūt no savas niecības. Viņš atrodas burvju lokā, kuru pārkāpt nedrīkst un kur ienīstā despota atzinīgais smaids ir vienīgā alga, ko viņš var iegūt, un šis smaids ir tikai maksa par verdzisku pazemību un padošanos muižnieku dižciltīgajām kaislībām. Bagātību? Viņa mazās izglītības dēļ tā viņam nevar dot citu baudu kā vien dzeršanu un tikai kairinātu viņa kunga mantkārību uz jauniem, asprātīgiem apspiešanas veidiem. Un viņa bērni - ai! - tie neizbēgami būs vergi, tāpat kā viņš, tie varbūt nemantos neko vai mantos tikai niecīgu mazumu no tā, ko viņš ieguvis, (Varbūt arī tēva saimniecību vai pat lopus ne. Dzimtkungs pa lielākai daļai rīkojas ar zemnieka atstāto mantu, kā vīnam tīk, bet it sevišķi viņš pēc savas patikas izdala zemnieka mājas vai arī pievieno tās muižas laukiem. Sk. nākošajā nodaļā.) un droši vien līdz kapam nesīs to dzelzs jūgu, zem kura ļimst arī viņš. Bez drosmes un spēka viņš grimst atpakaļ pie saviem brāļiem, pār kurieni viņu bija pacēlusi velta godkārība, un padodas vienīgajai baudai, ko viņš pazīst, vienīgajam līdzeklim, kā aizmirst savu postu, - žūpošanai. (Ja arī nevar pieņemt, ka katrs latvietis sevī tā prāto, tad tomēr nav ko šaubīties, ka viņš šo secinājumu rezultātus ļoti dzīvi izjūt, un tas nozīmē vairāk nekā prātojot secināt.)

Kuram cilvēku draugam sirds nepukst stiprāk aiz sašutuma, kad viņš te redz, ka veselas tautas ir iespīlētas vienā kārtā un ar likumiem - ar likumiem! - es brīnos, rakstīdams šīs rindas, lai gan man šī lieta kļuvusi tik ikdienišķa, - tiek nospiestas nabadzībā un postā. (Tiesa, brīvie latvieši var nodarboties ar ikkatru amatu, bet dzimtļaudīm nav nekāda līdzekļa, kā iegūt brīvību, un neviena cunfte nedrīkst uzņemt latviešu mācekļus.) Ja tas tā nebūtu, ja latvieti ar varu nenoturētu uz viszemākās kultūras pakāpes, tad viņš drīz izceltos augstāko mākslu, pat zinātņu laukā.

Viņš ir gudrs, attapīgs, asprātīgs, ja vien tam ir brīvs laiks un iespēja tādam būt. Gandrīz arvien viņš runā līdzībās un gleznās kā austrumnieki, un viņa spriedumi parasti ir ļoti pareizi, bieži dzēlīgi asprātīgi. Arī viņa tieksme uz amatniecību ir apbrīnojama. Nerunājot par to, ka latvietis pats izgatavo visādus mājsaimniecības un zemkopības rīkus, izņemot dzelzs izstrādājumus, viņu vidū ir daudz visāda veida amatnieku, kas gandrīz visi bez apmācības kļuvuši par tādiem un ko bieži pamatoti vērtē augstāk par vāciešiem. Dažkārt viens un tas pats cilvēks prot pat vairākus amatus. Tā A. muižā es redzēju kādu cilvēku, kas bija mūrnieks, zirgu kalējs un atslēdznieks, kā arī otru, kas bija dzirnavnieks, namdaris, galdnieks un dreimanis un strādāja tik labi, ka viņa kungiem pat vissmalkākajiem darbiem reti ievajadzējās vācu amatnieka. Bet visumā viņu apdāvinātība, ko katrā citā zemē apbrīnotu, tiem dara vairāk posta nekā laba. Muižnieki aicina šos amatniekus uz muižu arāju vietā, kuri tiem būtu jāsūta, un bez pārtraukuma liek savā labā strādāt. Cik netaisni,- jo laba amatnieka izpeļņa taču daudzkārt pārsniedz arāja dienas algu! -ja arī nerīkojas tā, tad dzimtcilvēkam tomēr nemaz neprasa, cik augstu viņš vērtē savu darbu, bet dod tam, cik grib, vai arī nedod nekā, un viņš nedrīkst ne pīkstēt. Vēl vairāk! Bez sevišķas kunga atļaujas viņš nedrīkst nevienam svešam strādāt. Es zinu gadījumu, kad mūrnieku, kas strādāja svešā muižā, viņa kungi spītībā atsauca un, piedraudot ar pērienu, noliedza viņam tur vēl kaut vienu akmeni uz otra uzlikt. Viņš, protams, zaudēja arī algu par savu nepabeigto darbu.

Vēl piemērs, kā veicina īstu mākslinieka talantu starp latviešiem. - mindē skolotājs latvietis bez kaut kādas pamācības izgatavoja ļoti labi skanošas ērģeles ar koka stabulēm. Pārsteigts par šādām talanta pazīmēm, dzimtkungs viņam deva atļauju savu instrumentu dāvināt baznīcai un pa dievkalpojuma laiku uz tā spēlēt, jo arī mūziku šis apdāvinātais dabas dēls bija iemācījies bez apmācības. Zemnieku draudze bija atzinīgāka. Svētku dienās upura maks iet vienreiz apkārt skolotāja labā. Katrs saimnieks apsolīja viņam iemest divus grašus, bet jau nākošajos svētkos viņš dabūja tikai pa puskapeikai un pamatoti beidz šķiest savas pūles nepateicīgo ļaužu labā. Tagad viņš esot ārkārtīgs dzērājs. Kas gan metīs uz viņu pirmo akmeni?

Nāk prātā stāsts par jūras laupītāju kapteini, kas pret mērenu izpirkšanas maksu atlaidis visus gūstekņus, izņemot koklētāju, kurš savas prasmes dēļ bija kļuvis par viņa mīluli. Tikai tad, kad nelaimīgais bija tīšām sakropļojojis savu labo roku, viņš to atlaidis. Līdzīgā kārtā - ruhes prasmīgajiem amatniekiem par savu talantu bija jāsamaksā ar ģimeni un dzimteni. Lielkungs, tukšs cilvēks ar dīvainām. iedomām, savas izšķērdības dēļ bija spiests muižu pārdot, un viņa zemnieki par to ļoti priecājās, jo jaunie kungi bija izslavēti par sevišķiem cilvēku mīļotājiem. Darījumu noslēdza, bet fon S. kungs paturēja sev minētos amatniekus, kurus viņš gribēja aizvest uz kādu citu savu muižu. Nelaimīgie cilvēki krita tam pie kājām un lūdza, lai nešķirot viņus no savējiem. Viņš nebija pielūdzams, kamēr lielākā daļa izmisumā aizbēga, tikai tad viņš atteicās no pārējiem.

Ja talanta izpaudumam ir tādas sekas, tad tikai brīnums varētu latvieti vēl pamudināt uz mākslu un darba mīlestību. Pat sava tīruma apstrādāšana viņam kļūst vienaldzīga. Bagātīgi ienākumi, kā jau teikts, viņam nepalīdz tikt uz priekšu, un maizi viņam dos kungs, ja tas negribēs zaudēt savu lauku apstrādātājus, tas ir prātojums, kuru ļoti bieži dabū dzirdēt no latvieša mutes. ("Daba ir taisnīga pret cilvēkiem. Tā atalgo viņu pūles; tā padara tos strādīgus, ar smagāku darbu savienodama arī lielāku atalgojumu. Bet, ja patvarība piesavinās dabas sniegto algu, tad cilvēkam darbs atkal kļūst pretīgs un bezdarbība viņam liekas augstākais un vienīgais labums." Monteskjē, "Likumu gars".)

Arī bezjūtībai ir tās pašas saknes. Latvietis, bieži pat žāvādamies, mierīgi noskatās, kā cieš un mirst viņa bērni un tuvākie radi. Viņš ir pārāk pieradis neatrast līdzcietību pret sevi, lai varētu to kādreiz just pret citiem, un asinsradniecības saites, salīdzinot ar dzelžainā trūkuma spiedienu, ir tikai zirnekļa tīkls. Var novērot bezjūtības izpaudumus, kas katrā svešiniekā izraisa ārkārtīgu sašutumu. Tā, piemēram, Š. muižā vien gada laikā divas reizes atkārtojās gadījums, kur dēli savus sirmos vecākus sasita līdz asinīm un brālis pilnīgi skaidrā prātā ķildojoties ievainoja otru brāli gandrīz nāvīgi. Pirms dažiem gadiem D. muižā kāds saimnieks savai sievai un bērniem vairākas dienas lika ciest badu, tādēļ, ka viņam netikās ne atstāt krogu, ne arī izlaist no rokām pieliekamā kambara atslēgu. Viņa brālis beidzot aizgāja tam pakaļ, bet ceļā no mugurpuses notrieca viņu zemē, vairākās vietās savainoja galvā un izrāmīja ar maizes nazi, jo nelaimīgā cilvēka sieva viņa brālim bija piekodinājusi, lai vīru uz māju vairs nevedot. - A. muižā 1794. gadā noslīka kāds latvietis. Tā kā ārsta tuvumā nebija, es pats aizsteidzos uz turieni ar pāris apkalpotājiem. Kamēr mēs pūlējāmies nelaimīgo atdzīvināt, visa ģimene ap mums nolikās gulēt. Pēc stundas pamodās viņa brālis. Tas apvaicājās, vai pūlēm esot panākumi, un, kad dzirdēja "nē", paņēma noslīkušā kažoku, apsedzās ar to un atkal mierīgi aizmiga.

Te man varbūt kāds iebildīs, ka šādi piemēri gan var noderēt pierādījumam par atsevišķu cilvēku, nevis par veselas tautas raksturu. Tomēr to daudzums dod tiem izšķirošu nozīmi, jo katras tautas raksturu taču var izprast vienīgi no atsevišķiem gadījumiem. - Lielāko daļu no atstāstītajiem notikumiem es pieredzēju viena gada laikā starp viena kunga zemniekiem. Starp citu, te ir kāds vēl svarīgāks pierādījums. Gandrīz visur, kur tuvumā parādās bakas, mātes pie slimnieka sanes savus zīdāmos bērnus, lai tiem šī slimība pieliptu, vai pat iedod saviem bērniem baku indi ar sviestmaizi. Ja viņām aizrāda uz šo neapdomīgo rīcību, tad viņas atbild: "Labāk lai bērns mirst tagad, ja viņam jāmirst, nekā papriekš daudz maizes apēd un tad aiziet." Loti pareizs secinājums ļaudīm, kuriem maize tik dārga, bet kādas ir tās mātes jūtas, kura tā var spriest!

Jūtu trulums arvien ir savienots vai nu ar nepietiekamu kultūru, vai arī tās pārāk augstu pakāpi, ne neēdis, ne pārēdies cilvēks par mūziku neinteresēsies. Kurš gadījums attiecas uz latviešiem, tas jau pietiekami noskaidrots. Attīstībā viņi atpalikuši par daudziem gadsimteņiem. Lielākā daļa no viņiem neprot lasīt, un ļoti maz ir rakstītpratēju. Kaut arī gandrīz visur ir iecelti vācu skolotāji, tomēr nepārvarami šķēršļi laupa šim ievedumam tā nozīmi. Zemnieki, kam savi bērni vairākas jūdzes (Nebūs lieki piezīmēt, ka Vidzemes jūdzes vismaz nav īsākas par ģeogrāfiskajām.) tālu jāsūta uz skolu, dzīvo tādā trūkumā, ka ziemā nevar dot tiem līdz ne vajadzīgo uzturu, ne dažkārt pat apģērbu. Bet vasaru par skolu nemaz nedrīkst domāt. Sešus gadus veci bērni iet ganos, un daudzos apgabalos trīspadsmitgadīgi zēni jau ir arāji. Skolotāja amata pienākumi - gandrīz visiem skolotājiem jānodarbojas vēl ar kādu blakus amatu, lai tvertos no bada, - tātad aprobežojas ar to, ka viņi skaita iesvētāmiem priekšā katķismu un apkalpo mācītāju dievvārdu laikā. Bērnu izglītošana atstāta nemācīto vecāku ziņā, un tā muļķība un māņticība nemazinoties pāriet no paaudzes uz paaudzi.

Tāpēc Vidzemē vēl joprojām valda briesmīga māņticība visdīvainākajā veidā. Vēl joprojām latvietis grūtos brīžos piesauc savu laimes dievi (Laimiņu-Māmiņu), vēl joprojām ļauni gari un burvji viņam dara ļaunu un vārdotājus viņš aicina palīgā. Vēl joprojām viņš nes dāvanas meža dieviem svētajās birzēs, alās un kalnu galos. (Piemēram, uz Zilā kalna, Gūtmaņa alā, pie Rēveles svētā avota.) Daži cienījami mācītāji jau kopš vairākiem gadiem ir pūlējušies tumsību, pa kuru maldās šī tauta, izklīdināt ar grāmatām, ko tie pa daļai tulkojuši latviešu valodā, pa daļai paši sarakstījuši. (Ikkatrs īsts patriots šai vietā ar siltām pateicības jūtām atcerēsies prāvestu Stendera kungu Kurzemē. Citi sarakstījuši sprediķus un katķismus - ak jā! - Bet kāpēc latviešu valodā vēl nav latviešu vēstures?) Viņi ir aizdeguši uguni aklajiem. Viņu pūles līdz šim varēja dot visai maz labuma, jo vergam parasti trūkst naudas, laika un patikas lasīt, pat ja viņš to prot.

Nekur māņticība neduras acīs tik spilgti kā kāzu ieražās, tā tas mēdz būt visām neattīstītām tautām. Uz laulībām braucot, latviešu līgavai katrā grāvī un dīķī, ko viņa ierauga, un pie katras mājas stūra jānomet krāsainas dzijas kamoliņš un naudas gabals - par upuri ūdens un mājas dieviem. Laulāšanas laikā viņa lūko līgavainim uzmīt uz kājas, lai nodrošinātu sev varu nākamajā mājas dzīvē. Tā kā maigais līgavainis vēlas to pašu, tad šādos gadījumos nereti izceļas cīniņš, kas kļūst jo komiskāks tādēļ, ka viņi to grib apslēpt un ka visi skatās uz viņu kājām. Kad līgava ieiet savā nākošajā dzīvoklī, tad viņas vedēji soļo pa priekšu un virs katrām durvīm ar zobenu vai pātagu cērt krustu, lai aizdzītu nelabos garus, kas varētu būt saradušies uz mielastu. Lielkungs vai kāda viņa sūtīta persona, vai arī līgavas māte otrā dienā pēc laulībām jaunajai sievai uzliek mici un iesit pliķi, (Man nav izdevies izzināt, vai šo paražu izgudrojuši kungi vai latvieši, jādomā, ka pirmie. Tā ir ļoti zīmīga. Šos pliķus, kas ir laipnības izrādīšana, nabaga latvieši saņem ar katru tā saucamo labdarību, - lai gan ne vienmēr ar roku.) laikam lai to sodītu par visiem pārkāpumiem, meitās dzīvojot, varbūt arī - lai ar šo pēdējo varas aktu atteiktos no varas un nodotu to vīram. Šais kāzu mielastos parasti valda liela viesmīlība. Katru, kas tajos ierodas, mielo ar gaļu, alu un degvīnu, kamēr vien tādas lietas ir krājumā. Dejo un dzied vairākas dienas no vietas pie čīgu un dūku skaņām. Ja dzērienu krājums iet uz beigām, tad viesi nereti samet naudu, lai iegādātu jaunu. Godības beidzas ar to, ka izklāj lakatu, uz kura katrs viesis met jaunajam pārim par dāvanu naudu. Beidzot ēdienu vārītāja staigā apkārt ar tukšo katlu un vāc sev. Ar līdzīgiem mielastiem svin arī kristības un bēres.

Varbūt maniem lasītājiem būs patīkami iepazīties vēl ar dažām latviešu ieražām, jo pēc tām vislabāk var spriest par kādas tautas atpalicību attīstībā.

Kad meita pieaugusi, viņa sāk gatavot savu pūru jeb, pareizāk, dāvanas kāzu viesiem, lai no tiem savukārt saņemtu dāvanas pretī. Katrā vaļas brīdī viņa ada cimdus vai zeķes, šuj galvas autus un kreklus. Ja nu viņai beidzot uzsmaida laime un viņa iepatīkas kādam jaunam puisim, tad tas uzdod kaut kādai vecai sievai - varbūt arī savai mātei -, lai tā izredzētajai izstāsta viņa vēlēšanos. Šī starpniece tad nu izmanto katru izdevību, lai izpētītu vai iekarotu daiļavas sirdi. Ja tas izdodas, tad viņa dažu liecinieku klātbūtnē pasniedz tai kā saderināšanās malku glāzi degvīna. Sadodas rokas, un darījums ir noslēgts. Šis akts, blakus minot, var norisināties aiz sētas, kūtī vai krogā, tam visur ir tas pats spēks. Ja kāda meita iedomātos lauzt šo solījumu, tad viņai vajadzētu būt sevišķi pievilcīgai, lai nebūtu ļoti ilgi jāgaida uz otru precinieku. Rudenī notiek svinīgā bildināšana pie dzimtkunga. Divi vīri, parasti jaunekļa tuvākais radinieks un viņa saimnieks, atjāj ar vislabākajiem zirgiem, kādus tiem izdevies sameklēt, protams, iespējami glītāk uzposušies, ar zābakiem kājās. No viņu cepurēm un zirgiem plivinās raibas lentes, un turīgos apgabalos arī redzams raibiem dzīpariem izrakstīts audekla mutautiņš kabatā. Kad viņi iejāj, tad meita, kas tādos brīžos parasti atrodas muižā darbos, aizbēg, uzpošas un nolien kādā salmu šķūnī, cūku kūtī vai kur nu pagadās. Precinieki lūdz kungu viņus uzklausīt, noliek tam pie kājām savas dāvanas - medu, sviestu, kādu medījumu vai aitu - un smalkā veidā ceļ priekšā savu bildinājumu, parasti šādiem vārdiem: "Mūsu ganumeita (nereti viņi arī saka "zoss" vai "aita") ir atbēgusi šurp. Mēs nākam lūgt jūsu žēlastību, lai viņa mums tiktu atdota." Ja nu viņi atrod dzirdīgas ausis, tad meitu sameklē un atved, it kā ar varu. Viņa saka kaunīgu "jā!", un tad tiek sarunāts uzsaukšanas laiks, bet iepriekš vēl nosvinēta īstā saderināšanās. Tas notiek šādi: abi iemīlējušies sniedz viens otram roku pāri maizes klaipam, un tad katrs apēd vai, pareizāk, aprij savu gabalu no tā, jo tas, kurš ar savu pirmais ticis galā, izņem otram palieku no rokas un ar to iegūst slavu, ka viņš arī maizes pelnīšanā būšot darbīgākais. No šā brīža līgavainis drīkst apmeklēt savu līgavu, kad vien grib, un arī naktis pavadīt ar viņu kopā, tikai, kā apgalvo, neizmantojot vīra tiesības. Viņa vienīgais nolūks ir izzināt, kā meita izturas naktī un kāds ir tās augums.

Kāzas parasti tiek svinētas rudenī, un to ir vairāk vai mazāk atkarībā no tā, vai raža bijusi bagāta vai vāja. (Ir pilnīgi parasts dzirdēt: "Es nevaru precēties, jo mani mieži vāji paauguši.") Vasarā latviešiem ir vai, pareizāk, bija citi svētki. Jāņu dienā - senāk arī, kad muižā pabeidza pļauju, kas jāveic zemniekiem atstājot novārtā pašu tīrumus, - kungi dod dažas mucas alus, dažus mērus degvīna un gaļu. Visa apkārtne salasās kopā un, skaļi dziedot, ar stabuļu, čīgu un dūku skaņām nāk uz muižu. Ikkatra ģimene tad apsveic kungu, un visi, arī paši mazākie bērni, atnes dāvanas - ogas, sēnes, vainagus un smaržīgu, dziedinošu zāļu pušķus. Meitas un bērni, puķēm vaiņagojušies, nostājas rindās kungu mitekļa priekšā un dejojot dzied viņam slavas dziesmas, kā arī improvizētus satīriskus pantus par ikkatru, kas tiem pagadās ceļā. (Latviešiem dzejas māksla atrodas sieviešu rokās, jo meitas ir vienīgās, kas zem vispārējā jūga vēl var sajust dzīvesprieku. Drūmi, sevī noslēgušies un klusi dara savu darbu jaunekļi un vīri. Viņu sirdis nekad nepaceļas līdz prieka augstumiem. Lai tas notiktu, viņiem vajadzētu tā piedzerties, ka viņi paši sevis vairs nepazītu. Turpretim meitas, saldos sapņos savam ganāmpulkam pakaļ staigājot, apdzied to un ikkatru priekšmetu, ko redz. Neviens ceļinieks nepaiet garām neapdziedāts. Viegli iedomāties, ka viņas ar savu mākslu izceļas sevišķi kāzās. Esmu dažkārt dzirdējis viņas dziedam improvizētas dziesmas, kuru dzēlīgums likās būt aizgūts no Kestnera.) Gabaliņu tālāk vīri un sievas nometas zālē ap alus mucām un, jautri tērzējot, nododas priekam.

Arī es arvien ar baudu esmu noraudzījies uz šiem ļautiņiem, kas iesiluši vairāk no prieka nekā no sliktā alus. Viņu gavilēs līdz ar viņiem var aizmirst, par kādiem darbiem un upuriem tie pirkuši šo niecīgo baudu. Šai raibajā mudžeklī, kur redzam gudras matronas, cienījamus sirmgalvjus, spēcīgus vīrus un puišus, ziedošas meitas un bērnus, kad tūkstošiem dziedinošu zāļu izplata aromātiskas smaržas un stabules gavilē, mēs varētu iedomāties, ka atrodamies Arkādijā. Bet - tur tālāk pa logu raugās varenie kungi ar svinīgu nopietnību vai nicīgu laipnību. Pagalam visa ilūzija! Es redzu kaķi, kas atpleš savus nagus un ļauj sagūstītajai pelītei, kura iedomājas esam brīva, paskriet dažus soļus, lai tad to atkal mocītu ar divkāršu nežēlību.

Es pazinu kādu muižnieku - neaizmirstami dārga lai ir mana cēlā drauga piemiņa katram labam cilvēkam, kas viņu pazinis! - kurš šādās reizēs gandrīz visu nakti līksmoja kopā ar saviem jautrajiem ļaudīm. Dāvanas - bieži ievērojamas un laipnas sarunas tam atvēra viņu sirdis. Sirmgalvis viņam paļāvīgi izstāstīja savu likteni, vīrs savas mājas apstākļus, jauneklis savas sirdslietas un vēlēšanās. Pat bērni tiecās tuvāk, lai paskatītos laipnajā lielkungā, kas runāja tāpat kā viņi, un apmīļotu to. Katrs nospiestais meklēja un atrada viņā palīgu, lai gan viņam vēl nebija pilnīgu tiesību rīkoties savās muižās. (Kas pazinis šo teicamo jauno cilvēku, nelaiķi zemes virstiesas asesoru fon Meku, tas viegli uzminēs, ka te runāts par viņu. Šis cilvēks ar krietnu sirdi, lielām dāvanām un ļoti plašām zināšanām nomira divdesmit piektajā mūža gadā. Visi viņu vēl piemin ar skumjām, bet tikai viņa draugi, kuru starpā bija Kants un Reinholds, pilnīgi zina, ko tēvija līdz ar viņu zaudējusi.) Viņa vairs nav! Viss, ko no viņa cerēja tēvija, uz ko priecājās viņa ģimene, ko gaidīja apgaismotāji, izredzes, kas pavērās viņa ļaudīm, - viss ir zudis, un es - es lasītājus lūdzu man piedot, ka savai sirdij nespēju liegt te attēlot vismaz vienu no viņa cēlā rakstura īpašībām kā iznīcīgu piemiņas zīmi.

Diemžēl ļoti maz ir tādu, kuri spēj sajust to baudu, ko sniedz līksma ļaužu pulka vērošana. Cik nekrietni, ka dzimtkungi ar viltību un soli pa solim, it kā likuma vārdā -jo aiz tā viņi arvien rauga slēpties - saviem nabaga nomocītajiem vergiem pūlas laupīt arī šo prieku, šos vienīgos tautas svētkus. "Tāds troksnis traucē," viņi teica, "un zemnieki nekā nezaudē, ja uzreiz dabū divkāršu devu," - un tā gandrīz visur atcēla vienus no šiem svētkiem. Savtīgie liekuļi! Ne tas nožēlojamais alus, ko jūs dodat, bet pulcēšanās uz kopīgu jautrību ir šo svētku mērķis un tas labums, ko jūs esat atrāvuši saviem maizes devējiem. Bez tam tas ir gluži pareizi aprēķināts, ka viņi var tikai piedzerties, un viņus vienreiz piedzirdīt, protams, maksā mazāk nekā divreiz. Otrs solis, kas jau gandrīz visur sperts, ir tas, ka viņiem nedod ēst, bet tikai dzert. Arī tā jau ir ļoti izplatīta parādība, ka ļaudis saaicina vēlu un nosaka, cik ilgi viņi drīkst palikt - parasti līdz tam laikam, kad kungi mēdz iet gulēt. Tālāk viegli izdomā šķietamus iemeslus, kuru dēļ svētkus dažreiz nemaz nesvin. Beidzot ---jā, beidzot būs nolaupīts vislielākais, ko var nolaupīt tautai, kad tai jau atņemta brīvība. Latviešiem vairs nebūs tautas svētku, kuru tuvošanās viņus varētu uzmundrināt nogurdinošajā darbā. Bet sekas izjutīs paši apspiedēji. Pārāk patiesi jau izrādījušies vārdi: tauta, kas dzied un dejo, nav bīstama, bet, kad tā klusā nomāktībā nokar galvu un domā, tad lai despoti trīc!

Es atgriežos pie latviešu rakstura. Man žēl, ka tās īpašības, kas man vēl jāmin, nebūt nav patīkamas.

Katrai tautai ir savs - nereti ļoti īss periods, kad tā izceļas ar daudziem tikumiem, it īpaši ar kādu vienu, kas ir sevišķi raksturīgs un dažreiz uz gadsimteņiem nosaka tautas slavu. Tā vēl vienmēr mēdz runāt par vācu godīgumu un angļu patriotismu, lai gan abas šīs īpašības jau sen vairs nav sevišķi raksturīgas to agrākajiem īpašniekiem. Dažās muižās latvieši bija tuvu šādam periodam, dažās viņi vēl tagad ir tuvu tādam, bet šis periods nekad nevar iesākties, kamēr viņi ir dzimtļaudis un tātad bez nacionālā lepnuma. Šā lepnuma viņiem trūkst tādā mērā, ka katrs atsevišķs latvietis, kam izdevies iegūt brīvību un iestāties citā kārtā, uzskata par ļaunāko apvainojumu, ja tam atgādina, ka viņš ir latvietis. Viņš rūpīgi cenšas attālināties no saviem brāļiem, izliekas pat, ka neprot viņu valodu, un, ja viņam izdodas iegūt varu pār dažiem no tiem, tad viņš ir vēl nežēlīgāks un mantkārīgāks nekā paši vācieši.

Tātad nacionālus tikumus no šiem nelaimīgajiem nav ko gaidīt, bet kā nacionālu netikumu viņiem pārmet negodīgumu. Es nevaru noliegt, ka tā ir diezgan vispārēja parādība. Bet varbūt arī te, lietu tuvāk izmeklējot, izrādīsies, ka viņi ir drīzāk nožēlojami nekā nopeļami.

Ja par kādu tautu saka, ka krietnums pieder pie tās vispārējām iezīmēm, tad ar to atzīst, ka tā ir mierīgas dabas un ka tai maz vajadzību, kas turklāt viegli apmierināmas. (Būtu ļoti viegli visus cilvēku tikumus ar analīzi sadalīt šādās ļoti nenozīmīgās sastāvdaļās, bet es negribu mazināt šo tikumu nozīmi. Es pieļauju, ka atsevišķi cilvēki, kuri nebūt nav mierīgas dabas un kuru vajadzības nav apmierinātas, var būt krietni. Bet, ja mēs runājam par tautas krietnumu, tad es domāju, ka mani vārdi katrā ziņā būs jāatzīst par pareiziem. To neatspēko dabas bagāti apveltītie, bet zaglīgie tahitieši, nedz arī nabagie un godīgie tungusi. Pirmie viegli uzbudinās kā bērni, pēdējiem, kam ir ļoti mazas vajadzības, piemīt vēsais sirmgalvja temperaments.) Izglītība un greznība aizvien pieaug vienādā mērā, tātad arī vajadzību summa. Te meklējams pamats dibinātajām sūdzībām, ka izglītība, vismaz uz zināmas vidus pakāpes, tikumu vairāk maitā nekā labo. Latvieši ir mierīgas dabas, viņiem ir maz izglītības un tikpat maz vajadzību, bet arī tās viņi bieži nespēj apmierināt. Zemē, kas milzīgu daudzumu labības pārvērš degvīnā vai izved uz ārzemēm, zemkopim. pēc visbagātākās ražas janvārī vairs nav maizes, un katru pavasari viņam jāaizņemas sēkla no kunga. Šis trūkums ir vainīgs, ja latvietis uzskata par nepeļamu, pat gandrīz par slavējamu lietu nolaupīt tiem, kuri no tā sviedriem dzīvo pārpilnībā, daļu viņu ienākumu, lai apmierinātu savas un savējo visnepieciešamākās vajadzības. Kāds latviešu hernhūtietis, kuram pārmeta parastās zādzības, labību kuļot, droši atbildēja: "Vai ir pareizi vērsim, kurš kuļ, aizsiet purnu, ja viņš taisās nosprāgt aiz bada?" Man liekas, šī atbilde vispilnīgāk attaisno negodīgumu, ko pārmet šai tautai, --- ciktāl to grib atzīt par attaisnojamu. Vidzemes zemnieks būs zaglis un blēdis un viņam tādam jābūt, kamēr tam atklāti dara pāri, un viņš nereti tikai ar to var vilkt savu dzīvību vai arī acumirklim saglabāt labklājību. Tais apgabalos, kur ļaudis turīgāki, visāda veida pārkāpumi notiek retāk un bieži gadās novērot tādus godīguma un uzticības piemērus, kuri pārsteigtu katra tautā. Es nevaru liegt sev prieku atstāstīt vienu tādu gadījumu.

Lielās zemnieku sacelšanās laikā, kad izplatījās arī baumas, ka poļi izlaupot Vidzemi, no dažiem apgabaliem visi vācieši bēga uz tuvāko cietoksni. Ļoti turīgajam arendatoram (Tā Vidzemē sauc tos, kas nomā muižas ar visām lielkungu tiesībām pār dzimtļaudīm. Tā kā viņi neko nezaudē, ja zemnieki tiek izputināti, tad var viegli iedomāties, kādi asiņu sūcēji viņi pa lielākajai daļai ir.) fon P. patlaban bija klāt liela naudas summa, un viņš nezināja, kur to droši noglabāt. Pie viņa atnāca kāds vecs zemnieks un teica: "Kungs, uzticiet man, ko nevarat aizvest! Es par to galvoju ar savu dzīvību." Kā likās, citas izejas nebija, zemnieks tātad saņēma naudas lādi, apraka to tūliņ mežā un apsargāja dienu un nakti. Baumas bija bez pamata, nemierus drīz apspieda, un visi atgriezās savās mājās. Nu ieradās muižā arī godīgais sirmgalvis ar savu naudas lādi. Arendators bija sajūsmā par viņa izcilo uzticību un pakalpību. Viņš atvēra savu mantas lādi, grāba tajā un iedeva zemniekam vienu dālderi. Zemnieks, kas atalgojumu nebija ne meklējis, ne gaidījis, arī savās cerībās nejutās vīlies un saņēma naudu ar prieku.

Neizglītotā dabas cilvēka pirmie soļi uz tikumisku attīstību ir tikpat naivi un valdzina novērotāju tāpat kā bērnu šļupstēšana, pirms viņi sāk runāt. Turīgajiem latviešiem tie izpaužas kā mākslota pieklājība, kā jocīga omulība vai arī tikpat komiska cienība, kā drosmīga vaļsirdība - un Bībeles pantu citēšana, ar ko viņi dažu labu reizi pavisam samulsina savus dzimtkungus un mācītājus. (Jaun-S. dzimtkungs kādam turīgam un krietnam saimniekam atņēma māju un lika tam ierādīt citu mitekli, dodot viņam arī dažādas citas kompensācijas, bet sirmgalvis nekādi nevarēja samierināties ar to, ka zaudējis māju, kurā dzimis un audzis. Kur vien savu kungu satikdams, viņš tam izteica pārmetumus un pierādīja pēc Bībeles, ka māju vajadzējis atstāt viņam, - turklāt tik smalkā veidā, ka kungs viņu nevarēja ne atspēkot, ne arī sodīt. Reiz muižnieks redzēja, ka nāk viņa rakstu mācītājs, un paslēpās istabā. Bet zemnieks, manīdams, ka kungs ir tuvumā, ņēma uz grauda astoņus gadus veco junkuru un deva tam iespējami skaļākā balsī milzum daudz mācību, kā tam nākotnē ar saviem zemniekiem jāapietas, un pamatoja visu ar tik piemērotām vietām no Bībeles, ka kungam, kā viņš bieži mēdza atzīties, visu laiku bijis jāsarkst. Pēc dažām stundām viņi satiekas uz lauka. Ar vislielāko drošsirdību zemnieks pienāk pie muižnieka. "Jūs esot," viņš saka, "tik žēlīgs un dievbijīgs kungs! Mūsu Pestītājs saka: ko jūs nabagam dodat, to jūs dodat man. Tādēļ neliedziet septiņdesmit gadus vecam sirmgalvim, kas jūs redzējis uzaugam un kam tagad ir iesnas, - vienu šņaucienu tabakas." To viņš arī dabūja.) Labāki šās attīstības augļi ir atturība, uzcītība, stingra taisnprātība, aizkustinoši vienkārša pateicības jūtu izrādīšana pret labiem kungiem.

Pierādījumam te var minēt Liepu muižas zemnieku izturēšanos pret savu kundzi, cēlsirdīgo baronieti fon Boji, kurai nekāda uzslava nebūtu par lielu. Šī cilvēku draudzene, kuras augstākais dzīves mērķis ir viņas zemnieku laime, reti mēdz aizbraukt no savām muižām, un, ja viņa to dara, tad par to runā viss viņas novads. Jauni un veci, vīri, sievas un bērni bažīgi jautā: nez uz kurieni? nez kādēļ? nez uz cik ilgu laiku? un katru reizi, kad pa kundzes prombūtnes laiku no viņas atnāk vēstis, visi steidzas, lai tās dzirdētu no paša ziņneša mutes. Reiz viņa aizbrauca dažas jūdzes attālu pie savas draudzenes. Kāds sirmgalvis, kura mājai viņa vakarā brauca garām, uzzina no apkalpotājiem, uz kurieni tā dodas, un steidzas uz tuvējo upi, kur pavada nakti zvejojot. Otrā rītā mazā gaismiņā arī viņš jau ir draudzenes muižā un pasniedz viņai labākās zivis. Kad viņa tam grib maksāt, viņš saka: "Dieva dēļ, vai tad jūs domājat, ka es, vecs vīrs, mazumiņa naudas dēļ upurēšu savu nakts mieru? Nē! Es zināju, ka mūsu cienīgā māte ir pie jums, un tas būtu kauns, ja mēs viņu saņemtu tukšām rokām!" - Reiz baroneti apmeklēja gubernators. Tūliņ no visām viņas novada pusēm sāka plūst ļaudis ar medījumu, zivīm utt., un neviens par atnesto neņem naudu. "Kad jums tik augsts ciemiņš, tad mēs tikai vēlamies, lai jūs viņam varat parādīt īstu godu," tie sacīja. - "Tur tas lielais lauks," kāds piedzīvojis sirmgalvis reiz viņai paļāvīgi teica, "jums ienestu divkārt vairāk, ja to pareizi apstrādātu. Tie citi to neprot, ļaujiet, lai es to apstrādāju un apsēju, bet iekārtojiet tā, it kā tas nejauši nāktu manās rokās, lai neviens netiktu aizvainots." Baroniete tā izdarīja, un rudens parādīja, ka sirmgalvim bijusi taisnība. Smalkjūtība, ko viņš izrādīja, ir Liepu muižas zemniekiem raksturīga. Savu saimi viņi tur kā pašu bērnus, savām sievām un meitām viņi izdrāž vieglākus un glītākus darbarīkus. "Jo sievietes ir vārīgākas nekā mēs," viņi mēdz teikt.

Diemžēl tamlīdzīgas parādības ir tikai ātri aizslīdoši meteori. Zemnieku tikumība un labklājība ceļas un krīt līdz ar viņu kunga saprātību un cilvēcību. Viss viņu stāvoklis ir nemitīgs paisums un bēgums, kur mainās laime un posts, izglītība un lopiska rupjība. Pietiks viena vienīga piemēra, lai parādītu, kādu ceļu parasti iet zemnieku novadu izglītība, kurā tiek sperti pirmie soļi.

Kāds muižnieks, kas sajuta, ka muižas īpašnieks var gan sev iemantot augstāku slavu nekā likt katru gadu izvest tūkstoš vezumu mēslu vairāk par savu priekšgājēju un ka zemnieku pārticība īstenībā ir dzimtkunga drošākais bagātības avots, izlietoja visus spēkus, lai celtu savu zemnieku labklājību. Viņš ar tiem apgājās saudzīgi, prasīja no tiem tikai to, ko prasīt viņam bija tiesības, rūpējās par viņu bērnu mācīšanu, viņš pūlējās ieviest zemnieku saimniecībās rosību un kārtību un, lai pamudinātu tos uz tikumību un uzcītību, tad darbīgākajiem, krietnākajiem un pieklājīgākajiem zemniekiem izdalīja jostas ar savu ģerboni. Šīs sava veida ordeņa lentes, kas saprātīga cilvēka acīs bija tikpat pagodinošas un dažā ziņā varbūt pat vairāk cienījamas nekā visas citas, kādas piešķir valdnieka labvēlība, izraisīja tik dzīvu sacenšanos, ka S. muižas zemnieki ar savu izglītību, turību un taisnīgumu drīz stipri izcēlās visu kaimiņu starpā. Šis cilvēces draugs nomira. Viņa pēcnācējs sev mājās nodibināja orķestri, pieņēma darbā mūziķus un tēlniekus, pārvērta savu mežu par angļu parku un lika iekārtot šosejas no vienas lopmuižas uz otru. Tā viņam neatlika laika interesēties par saviem zemniekiem, tiem tikai bija jāizpilda viņa smieklīgās iedomas. Tiem gandrīz vairs nepalika vaļas bez tam vēl apkopt arī savus laukus, un viņus nodeva mantkārīga muižkunga rīcībā, kas nedaudzos gados viņus tā izsūca, ka tie kļuva par visnabadzīgākajiem un drīz arī par vispalaidnīgākajiem radījumiem visā novadā. Ja vien šis dzimtkungs-estēts grib, lai viņam paliktu darbarokas meža postīšanai, tad viņam gandrīz ik gadu par tūkstoš dālderiem un vēl lielākām summām jāpērk labība, lai to varētu aizdot saviem zemniekiem. Bet šādi aizdevumi tikai vairo nabadzību, jo rudenī tie atkal ar augļiem jāatdod. Bez tam tie iet caur minētā muižkunga rokām, kurš nelaimīgajiem bieži vien ne puses no noteiktā daudzuma neatdodot. Tomēr zemnieku skrandas apvainojušas dižciltīgā mākslas cienītāja acis. Tāpēc viņš katru gadu sarīko izlozes, kurās vīri un sievas iegūst jaunus tērpus. Svētdienās visi lepojas jaunās drēbēs, tikai bieži atgadoties - risum teneatis! (Latīņu val.)-, ka viņiem zem jaunā kamzoļa neesot krekla.

Es vēlreiz ieskatos latvieša tēlā, ko šeit esmu devis, un man jāatzīst, ka tas nav nekāds jaukais. Neattīstīti, notrulināti viņu lielum lielais vairums maldās pa dzīvi un nezina augstāku laimi kā ar veselu muguru paēsties pelavu maizes, nezina citu drosmi kā pacelt acis uz lielkungu, nezina citu gudrību kā neļaut sevi pieķert zādzībā. Lopiski piedzerties tikai svētdienās vien viņam ir tikums, netikt pērtam viņam ir gods. Vārdu sakot, viņš ir tāds, kāda var būt tauta, kuras cilvēcību jau sešus gadsimteņus kremt verdzības pūķa zobs. Bet es ticu, - mani lasītāji būs tik taisnīgi, ka ienīdīs nevis sakropļoto raksturu, bet šā sakropļojuma cēloņus. Riebumu pelna nevis senās Romas pundurīši, bet gan vergu tirgotāji, kas bērnus ieslodzīja kastēs, lai tos padarītu par monstriem.

Trešā nodaļa. Vidzemes zemnieku klaušas un nodevas.

In vain kind seasons swell the teeming grain:

The show'rs distill, and suns grow warm in vain!

The swain with tears his frustrate labour yields,

And famish'd dies amidst his ripen'd fields. (angļu val.)

Pops

No tā laika, kopš pazīstams Ruso darbs "Contract social", vispār atzīts, ka katras valsts satversmes pamatā ir klusējot noslēgts līgums. Tomēr taisni tāpēc, ka tas ir noslēgts, tikai klusējot, ka to pēc katrreizējiem apstākļiem paplašina, ka to neapliecina neviens dokuments, šis līgums liekas nenoteikts un dod izdevību to tik bieži pārkāpt. Spēcīgākie jo labprāt sev saka, ka šāda līguma nemaz nav, tāpēc, ka to nevar uzrādīt. Tomēr cilvēka jūtas un taisnīgums pauž visu tā saturu bez izlaidumiem un galvo par to. Ja to lauž, tad pietiek apvainotās cilvēka tiesību sajūtas, lai apspiestajam izskaidrotu, ka līgums ir lauzts, un sāpes un izmisums dažreiz pēc gadsimteņiem ilgām mokām spiež viņiem rokā ieročus, lai atriebtu savu kaunu un ciešanas un atjaunotu pirmatnējo līgumu. Bet tad viņš vairs pie tā neapstājas,un taisni tā nenoteiktība, kas bijusi tik izdevīga apspiedējiem, viņam noder, lai varētu tiem bezgalīgi atriebties un tos pazemot.

Visu gadsimteņu vēsture skaļi sludina šīs patiesības, tāpēc domājošam cilvēkam tās nav jāatgādina, vienīgi despoti tās pārprot vai, pareizāk, cenšas pārprast. Ja kādam mazāk ievērojamam Vidzemes muižniekam sacītu: "Šie ļaudis, kas lokās zem tavas pātagas sitieniem un kas ir tavas nereti bezjēdzīgās iegribas rotaļlietas, apstrādā tavus laukus un baro tevi tikai uz zināma līguma pamata. Viņi ir tavi līdzcilvēki, tavi brāļi, kas dzimuši ar tādām pašām prasībām pēc labklājības un laimes, kādas ir tev. Viņi ir tev piešķirti, lai tiktu apstrādāti lauki, nevis lai tu viņus izputinātu, mocītu vai pat pa vienam pārdotu. Viņi pieder tev par tik, par cik tu esi ieguvis tiesību prasīt no viņiem mērenu un noteiktu darbu, bet nevis kā cilvēki." Kas tā iedrošinātos runāt, es saku, tam būtu jābaidās, ka viņu vai nu izsmies kā ārprātīgu, vai sāks turēt aizdomās kā dumpinieku. Lielākā daļa muižnieku joprojām domā, ka viņu tiesības pār dzimtcilvēkiem nav lēņa kunga tiesības pār vasali, bet miesnieka tiesības pār nopirktiem lopiem. Katrs latviešu labā izdots rīkojums tiem liekas kā viņu īpašuma aizskārums un netaisnība. Kurnēdami viņi tam paklausa vai arī lūko to apiet un sūdzas par samaitātajiem laikiem, kas laupījuši viņiem vaļu bruņnieciskiem briesmu darbiem. "Vai es savu īpašumu, kas man pieder bez ierobežojumiem, nevaru valdīt, kā gribu?" - tā sacīja dižciltīgie necilvēki - ordeņa mestri, kad tie savus pavalstniekus lika mocīt vai nocirst tiem galvas. Tos pašus vārdus vēl tagad atkārto viņu pēcnieki, kad tie izsūc zemniekus ar patvaļīgām klaušām.

Neraugoties uz visu spriedelēšanu, un lai arī to apliecinātu dokumenti, vēsture neapgāžami pierāda, ka dzimtkunga un dzimtcilvēka attiecību pamatā ir abpusējs līgums. Vācieši piesavinājās zemi, pamatojoties uz tā saucamajām iekarotāju tiesībām, bet, tā kā paši nespēja vai negribēja to apstrādāt, tad daļu atstāja tās īstajiem kungiem ar noteikumu, ka atlikusī daļa tiem jāapstrādā viņu - svešo laupītāju labā. Te mēs redzam formālu līgumu, kas nosaka pienākumus. Tā kā latviešiem tika atstātas viņu būdas un dala no tīrumiem, tad bija saprotams, ka no viņiem neprasīs vairāk par to, cik tie spēj darīt un cik vērta ir viņiem atstātā daļa. Bija saprotams, ka viņiem vajadzēja laika arī pašiem sev, lai varētu iegūt uzturu un arī labklājību. Jo latvieši bija līguši par taisnīgu darbu, nevis par ubaga spieķi vai bada nāvi. Viņus apspieda, un pēc asiņainiem, bet veltīgiem. nemieriem tie ķērās pie cita glābiņa: viņi izceļoja - gluži tāpat, kā miermīlīgās bites atstāj stropu, kurā iemitinājušās kamenes, kas ir stiprākas par tām. Vācieši redzēja, ka viņiem nu atliek viens no diviem: mirt badā vai strādāt pašiem. Vislabākā izeja būtu bijusi noteikt pienākumus ar likumu, bet lepnajiem muižniekiem bija tīkamāk uzskatīt to par tiešu noziegumu, ka zemnieks atstāj savu māju, - ko viņš taču tikai ar sāpošu sirdi varēja izdarīt. Muižas īpašnieks drīkstēja aizgājējus vajāt, ķert un sodīt par bēgšanu. Tā latvieši kļuva par glebae adscripti. Viņus piespieda izpildīt līgumu, ko bija noslēguši to vājie senči, bet taisni ar to taču šo līgumu apstiprināja arī otrā puse. Pa to laiku daudzi apgabali ļaužu aiziešanas, nobendēšanas vai slimību dēļ bija kļuvuši tukši no iedzīvotājiem. Valsts, tas ir, toreiz muižnieku sapulce, tātad nolēma, ka tie kungi, kuru novados ir vairāk ļaužu, var atsevišķus cilvēkus vai ģimenes pārdot, tas ir, var tās tiesības uz viņiem, kas tiem piederēja, atdot citiem. Bet šīs tiesības no paša sākuma pamatojās uz minēto pirmo līgumu un nevarēja būt citas kā tās, ko šis līgums piešķīra. Latvieši bija pārvērsti par lietām, muižas zemnieki par tās lopu baru, no kura īpašnieks pēc sava prāta varēja iznīcināt vai pārdot, ko viņš gribēja, tomēr līgums pastāvēja. Tas ieguva jaunu spēku, kad bruņniecība zaudēja zemes virsvaldību un pati kļuva par pavalstnieci monarhistiskā valstī. Proti, no tā laika zemnieks vairs nebija vienīgi muižnieka īpašums: viņš kļuva arī par valsts īpašumu un locekli, viņš nonāca valsts gādībā un varēja gaidīt, ka tā aizsargās un saglabās viņa tiesības. (Ka valdnieki uz šo lietu raudzījās no šāda viedokļa, to pierāda rīkojumi, kurus poļu, zviedru un krievu valdības izdevušas zemnieku labā. Sk. nākošajā nodaļā.) Valdnieka acīs bruņiniekam vajadzēja būt tikpat svarīgam kā zemniekam, bet gudra valdnieka acīs pēdējam vajadzēja būt zemestēva rūpju vissvarīgākajam priekšmetam. Visām nebūšanām, kas bija kļuvušas iespējamas zemes suverenitātes dēļ, vajadzēja izbeigties līdz ar šo suverenitāti. Tātad vienīgā privilēģija, ko muižniecībai apstiprināja attiecībā uz zemniekiem, bija jau vairākkārt minētā pirmatnējā līguma turpināšana, kuram tagad atkal vajadzēja parādīties savā pirmveidā. Muižnieki vairs nedrīkstēja apieties ar saviem līdzpilsoņiem kā ar dzīvām peļņas mašīnām, kuru labā dara tikai tik daudz, cik vajadzīgs, lai tās neapstātos. Viņiem vajadzēja savas prasības ierobežot līdz taisnīgiem apmēriem vai arī sagaidīt, ka likumdevēja vara, tās noteicot, ievēros stingru taisnību. Tikai nejauši apstākļi neļāva valdībām, zem kurām Vidzeme atradās pēc ordeņa mestru varas izbeigšanās, šai ziņā izmantot savas tiesības. Viņas apmierinājās ar pagaidu pasākumiem un neatlaidīgiem atgādinājumiem dzimtkungiem, lai tie savos darbos un prasībās izturas cilvēcīgi. Kādā mērā muižnieki šos aizrādījumus ievēroja, kādā mērā viņi pildīja un vēl tagad pilda pamatā esošo līgumu, būs redzams no sekojošā.

Zemnieku klaušas katrā muižā ir citādas atkarībā no kunga iedomām un vajadzībām, jo viņa griba ir vienīgais likums. Bet, tā kā šī griba gandrīz visur ir apmēram vienāda, tad starpība nemēdz būt liela. Tikko kāda muiža izgudro jaunu klaušu veidu, kaimiņi tai dara pakaļ, un nedaudzu gadu laikā tas jau ir parasts visā zemē. Vienīgi zemes un muižas atrašanās vietas dažādība rada dažādību zemnieku klaušās un apstākļos. Starp citu, iepriekš jāpiemin, ka manis sniegto ziņu avots ir dažādu muižnieku un mācītāju liecības, kuras es esmu rūpīgi salīdzinājis ar viņu zemnieku liecībām.

Vidzemē muižas aprēķina pēc arkliem, tas ir, pēc darba spējīgo vīriešu skaita un iestrādātās zemes platības ienākumiem. Katrs arkls ir sadalīts divās, četrās vai vairāk zemnieku mājās. Ceturtdaļarklinieku ir visvairāk, tātad, runājot par zemnieku mājām, es domāšu tādas.

Ceturtdaļarkls jāapstrādā vismaz trim darba spējīgiem vīriešiem un tikpat daudzām sievietēm. Tam reti kad ir vairāk par sešiem pūriem sējuma un atbilstoša platība pļavu, ganību un meža. (Lielākajā daļā novada tas tā ir. Dažos zemniekiem nav malkas un ir maz siena, toties labāka zeme. Citos zeme nekam neder, bet ir daudz malkas, daudz siena vai arī zvejas iespējas. Tātad ceturtdaļarklinieka ienākums gandrīz visur ir vienāds. Vietām sadalījums ir tik neprātīgs, ka vienam ir vairāk, nekā viņš spēj apstrādāt, bet otram nav vietas, kur likt lietā savu uzcītību. Par klāt piepirkšanu nav ko domāt, jo zeme pieder muižai, kas to atņem, kad vien tai patīk. Trūcīgākie tāpēc ķeras pie amatiem un tā dažreiz kļūst turīgi. Dažiem maniem lasītājiem Vācijā man jāpiezīmē, ka zemnieki Vidzemē sēj tikai rudzus, miežus, auzas un mazliet linu un kaņepju. Tā saucamie Rīgas lini un Rīgas linsēklas pa lielākajai daļai ir Lietuvas ražojumi, kurus ved lejup pa Daugavu, tāpat arī lielākā daļa izvedamās labības.) Labos gados raža dažā vietā sasniedz desmito, dažā tikko sesto graudu. Ja ņemsim vidējo skaitli, tad katrs ceturtdaļarklinieks saņem 48 līdz 50 pūrus rudzu virs sēklas. Bet uz sešiem strādājošiem droši var skaitīt divus vecus cilvēkus un četrus bērnus (neierēķinot zīdaiņus) un uz katru cilvēku piecus pūrus rudzu, tātad visas saimes pārtikšanai - 60 pūrus. Tātad parastos gados katram ceturtdaļarkliniekam pietrūkst 12 pūru. (Es neesmu pirmais, kas publicē tādu aprēķinu. Cienījamais autors žurnālā "Provinzialblätter" (kā runā, mācītājs fon Jannava kungs) 1786. gada pirmās burtnīcas 104. lappusē rēķina līdzīgi, bet iztrūkums viņam iznāk mazāks. Kā liekas, viņš runā par mazāk apdzīvotu novadu un piešķir vienam cilvēkam tikai četrus pūrus rudzu, kas gan ir par maz.) Bez tam no savas ražas viņam jāmaksā nodevas muižai, mācītājam, skolotājam, viņam jānolīdzina pērnā gada parādi ar augļiem (17 procentu par pusgadu). Ja pat visbagātākajos gados zemē neplosās vispārējs bads, tad tikai tāpēc, ka latvieši maizes miltiem jauc klāt miežus, auzas, bet it sevišķi pelavas, arī tāpēc, ka viņi aprīlī dabū aizdevumu no muižas un ka viņiem ir mazi blakus ienākumi, kas tomēr nav pieskaitāmi zemes vērtībai. Pēc vājām ražām cilvēki nereti mirst badā. Pilsētas tad mudž no nabagiem, kuriem netrūkst ne spēka, ne darba gribas, bet trūkst tikai izdevības strādāt un pelnīt un kuri ķeras pie visnedabiskākiem barības līdzekļiem. (Es pats redzēju, ka kāds no šiem nelaimīgajiem, veselīgs, 18 gadus vecs jauneklis, Limbažos rija ielas dubļus.) Protams, tā sekas ir epidēmiskas slimības.

Bet mēs runāsim vienīgi par bagātām ražām, aizmirsīsim, ka labības ražotājiem, citu kārtu barotājiem, nevajadzētu ēst pelavu maizi, pat tad mēs atradīsim, ka zemnieks no savas zemes ir tikai paēdis. Kā lai viņš apmierina savas pārējās vajadzības? Viņa aitu bars tam varbūt dod pašu nepieciešamāko apģērbu, viņa linu lauks - veļu. Bet viņa bērniem arī nepieciešams tas pats, un viņam kā cilvēkam dažreiz vajadzīga atpūta draugu pulkā krogā, lai nepalaistos gļēvumā un nepanīktu savā postā. Lai sagādātu tam naudu, viņam neatliek nekas cits kā pārdot savu siena krājumu un mērdēt lopus badā, par lētu naudu pārdot savu labību rudenī un pie tam staigāt skrandās un taisīt parādus; (Vai arī zagt. Nelaiķis pulkvedis-leitnants fon T. turējās pie principa tikai nabagus celt par rijniekiem, lai tie sev sazagtu turību. Šis solis līdzēja, bet minētos ļaudis nežēlīgi pēra, ja viņi ļāvās pieķerties. Viņš būtu pelnījis lielāku atzinību, ja savu zemnieku labklājību būtu cēlis ar taisnīgumu un prātīgiem iestādījumiem, nevis tīši maitājis viņu raksturu.) bēdīgs un tomēr nenovēršams liktenis. Nelaimīgais taču nedrīkst nemaz censties pēc labāka stāvokļa, ja negrib, lai ar viņu apietas kā ar noziedznieku. Viņa posts ir likumīgs un viņa jūgs nenometams. Šo jūgu nest un būt par ubagu - paskatīsimies, kas viņam par šo labvēlību jādara.

Ceturtdaļarklinieks kalpo ik pārnedēļas, tātad gadā divdesmit četras līdz divdesmit piecas nedēļas ar vienu kalpu un vienu zirgu. Vasaru šos strādniekus izlieto lauku darbiem, sējas laikā tiem jāierodas trīskārtīgā skaitā. Lai sliņķis par maz nestrādātu, tad muižnieku tēvišķā gādība ir izgudrojusi tādu līdzekli, ka katram arājam ierāda savu gabalu, kas tam pa dienu jāapar. "Ļoti pareizi," iesauksies dažs labs pirmajā acumirklī. Bet, lietu izmeklējot pamatīgāk, atradīsim, ka te, tāpat kā gandrīz visur, ievests labs ierīkojums, lai to varētu ļaunprātīgi izlietot. Tā kā šādā kārtā katram strādniekam ir jāapstrādā zināms lauka gabals, tad, uznākot sliktam laikam, viņu atlaiž uz māju, bet ko lai viņš tagad tur dara? Zemnieka tīrumā taču līst tāpat kā muižas tīrumā. Iestājoties labam laikam, steidzami jāierodas diviem vai trim vīriem, lai bez vainas nokavēto panāktu, un zemnieka lauks paliek neapkopts. Vai tad nav viegli saprotams, ka viņa raža iznāk niecīga?

Vēl vairāk! Muiža pēc patikas paplašina savus laukus, neradot nejauko iespaidu, ka tiek palielinātas klaušas, jo tā taču neprasa divus arājus nedēļā - tā tikai liek katram simt kvadrātasu vairāk iemērīt. To muiža var darīt, jo nav likuma, kas nosacītu samēru, kādā jābūt muižas lauku platībai pret zemniekiem. Ja strādnieks savu nedēļas mēru nevar apart, tad viņš ir bijis slinks un atlikums saimniekam vēlāk jāapstrādā.

Dažas muižas ir gājušas vēl tālāk, lai cik neticami tas arī izklausītos. Proti, katram saimniekam iedala vienu lauka gabalu, kas viņam muižas labā jāapar, jāapsēj un arī tālāk jāapstrādā. Bez tam viņam vēl jāsūta viens strādnieks, kuru izlieto jauniekārtoto blakus muižu, tā saucamo lopmuižu zemes apstrādāšanai. Pēc dažiem gadiem šo zemi atkal var iemērīt saimniekiem un ierīkot jaunas lopmuižas. Tā tas turpinās, kamēr ir brīva zeme, un tās Vidzemē vēl tik drīz netrūks. Lielākā daļā novadu vēl ir daudz neapstrādātas zemes. Muiža palielina savu lopu skaitu, savus sējumus, savus ienākumus; un zemnieks? Ziemu nedēļas strādniekiem katru dienu jānocērt un jāpieved viena ass malkas, vienalga, kāds būs laiks un ceļš. Daži prātīgi kungi iekārtojuši tā, ka malku mežā cērt pa rudens lietus laiku un pieved tad , kad ir labs ragavu ceļš; tomēr kā vienu, tā otru darbu gan diemžēl veic ar tā saucamajām ārkārtējām talkām. Bet lielākajai daļai rūp vienīgi tas, lai asis - tiktu pareizi izmērītas. (Malkas patēriņš Vidzemē ir milzīgs. Kāda muiža Rīgas apriņķī, piemēram, ik gadus viena pati izlieto 1600 asu. Tādēļ dažās vietās malkas jau ir ļoti maz, bet šo trūkumu jūt vienīgi zemnieki, kuriem tā, piemēram, Piebalgas draudzē, jāved trīs jūdzes. Tomēr par to vienam strādniekam tur ik nedēļas jāpiegādā tikai viena kubikass.)

Lai pienācīgi atzīmētu muižnieku kungu asprātību, man jāpastāsta, kas 94., 95., 96. gadā, varbūt arī jau agrāk, notika bergas muižā. Muižnieks atzina, ka zemniekiem taču esot vienalga, kādam nolūkam viņš izlieto strādniekus. Viņš tad nu tiem visu ziemu lika zvejot, un vasaru zemniekiem bija jāatstāj savi lauku darbi, lai dažas jūdzes attālu pievestu viņam vajadzīgo malkas daudzumu, protams, bez kādas atlīdzības.

Bez zirdziniekiem katrs ceturtdaļarklinieks vēl ik pārnedēļas dod vienu kājnieku, bet viss apgabals kopā ik nedēļas divus vai četrus pieaugušus ganus un pa svētdienām vai svētku dienām divus vai vairāk sargus.

Tālāk, mēslošana un apsēšana notiek bez atlīdzības ar diviem vai trim zirgiem no katras mājas. Siena un labības pļaujai, tāpat citiem lielākiem darbiem, zemnieku mājas sūta trīs, četrus, piecus strādniekus vai tik, cik muiža prasa, tā ka visi darba spējīgie cilvēki ir sapulcēti muižas klaušās. Zemnieka paša saimniecība pa to laiku paliek neapkopta, viņa tīrums netiek apsēts, viņa siens sapūst, viņa druvā izbirst graudi. Bet kas par to? Muiža ir izmantojusi labo laiku, un tai vairs nav jābaidās ne no kādiem zaudējumiem.

Par šādiem kopdarbiem - te tos sauc par talkām - ļaudis dažās muižās pa to laiku dabū ēst, citās saimnieks ik gadu dabū vienu vai divus mērus labības, lielākā dala muižu nedod it nekā un tomēr gandrīz visu vasaru strādā ar šādiem talciniekiem.

Nekas nav ļaunāks zemniekiem kā šāda talka, kas viņiem taisni vissvarīgākajā gadalaikā laupa strādniekus, ko viņi cauru ziemu barojuši. Neauglīgākos apgabalos pietiktu ar šo iekārtojumu, lai viņus padarītu par ubagiem; bet viņiem ir vēl vairāk klaušu. Ja dzimtkungs nodomājis celt ēku, tad viņš nevilcinoties saviem zemniekiem pavēl pievest būvkokus un sūtīt strādniekus. Ja viņš grib zvejot, dēļus zāģēt, veļu mazgāt, ja viņam vajag ziņneša utt., tad viņš liek pasaukt, ko grib. Bet kad zemnieks apkopj savus laukus? Pa svētdienām un svētku dienām. Ir skumji redzēt, kā nabaga ļaudis šais dienās, kad turīgais labsirdis pat saviem lopiem ļauj atpūsties, pār arklu saliekusies vai arī ar izkapti un sirpi rokā vaiga sviedros nes savu postu! Cik daudz nopūtu - lādēt viņiem vairs nav drosmes! - cik daudz izmisuma asaru nelūdz debesīm taisnības! - Blēņas! Mēs taču esam pārāk apgaismoti, lai padotos tādai jūtelībai. Tā vietā ir atrasti līdzekļi, kā piesavināties vēl arī daļu no viņu svētdienas. Svētdienā taču zemnieks strādā brīvprātīgi, tātad lai viņš strādā arī muižai. Tādēļ daudzās muižās zirdziniekiem, kad tie pirmdienas rītos ierodas klaušās, jāieved vezums meldru pakaišiem vai arī bērzu zari aitu nakts barībai. (Kāds muižnieks, lepodamies ar savu saimniecisko gudrību, man reiz stāstīja, ka viņš devis rīkojumu tā darīt. Īgnuma pilns es tai pašā dienā šo jauno ziņu izstāstīju mācītājam un sagaidīju, ka viņš par šiem spaidiem tāpat uztrauksies kā es. "Sieviņ," viņš sauca, "paklausies, kas - kungam par jauku iedomu! Cik siena tā var ietaupīt! Es domāju, darīsim arī mēs tāpat." - "Zināms," cienījamā kundze priekā gavilēja. Atsauca saimniecības pārzini, apsprieda pasākumu un uz karstām pēdām to ieveda. Tā domā un jūt Vidzemē.)

Kājniekiem bez izņēmuma - atkarībā no gadalaika - jāpiegādā sēnes, ogas, vēži, rieksti utt.

Šīs pēdējās nodevas, kas spiež zemniekus arī svētdienu ziedot savu vareno kungu mantkārībai, nav ar likumu ne noteiktas, ne atļautas. Tās uzskata par sīkumiem, bet tādas tās taču nebūt nav, jo prasa laiku un pūles un rada izdevību jaunām pārestībām un spīdzinājumiem, un to apmēri ir nodoti lielmātes zinā. Tas ir viņas darbalauks, kur tā tēlo valdnieces lomu un visus tiranizē. Bet šim nolūkam viņai jau tā ir diezgan izdevības. Arī viņa sadzen kopā meitas, kad un cik vien tai tīk, uz kāpostu un kartupeļu dēstīšanu utt., veļas mazgāšanu, linu, kaņepāju un vilnas apstrādāšanu. Bez tam vēl katrai saimniecībai jāsavērpj mājās trīs līdz sešas mārciņas linu muižai. Ja diegi neizdodas pietiekoši smalki, tad par liniem jāsamaksā un jāvērpj jauni diegi, bet netiek aizmirsts arī atalgot ar pātagu. Toties cienīgajai kundzei paliek prieks palielīties ar saviem linu audumiem un pielocīt savām meitu jaunkundzēm pūru, kura saturā, par laimi, pērto sievu un meitu asaras nav atstājušas nekādus traipus.

Apgabalos, kur iespējams plostot, zemniekiem bez visām minētajām klaušām pa ziemu vēl jāpiecērt daudzi simti baļķu un tikpat asu malkas un tāpat bez kāda atalgojuma jāaizpludina uz pilsētu. Citos apgabalos, kur visa malka jau sadedzināta, viņiem jādod savi ļaudis kūdras rakšanai. Īsi sakot, katrs peļņas avots, ko dzimtkungs izdomā, katra jauna vajadzība, ko viņš sajūt, ir nelaimīgajiem latviešiem jauna nasta.

Es saviem lasītājiem varētu atstāstīt jo garu virkni bēdīgu piemēru, bet es te aprobežošos tikai ar dažiem, kurus pieredzēju trīs vai četras jūdzes plašā apgabalā.

1795. gada rudenī dzimtkungs fon A. pamodās nakts vidū un redzēja vai vismaz apgalvoja, ka redzējis divus zagļus, kas taisījušies ielauzties pa viņa logu. Viņš sauca pēc sulaiņiem un - izlēca pats pa logu laukā. Zagļi nozuda, bet atstāja ļoti jūtamu slogu zemniekiem. Augstais kungs atrada, ka viņam vajadzīgs naktssargs, - un pieņēma tādu? Nē jau! Tas viņam būtu maksājis naudu. Bez tam ir taču vistaisnīgāk, ka apakšnieki paši, savai veselībai un mantai par ļaunu, ir nomodā pār sava lielkunga dārgo dzīvību un naudu. Un tā otrā dienā tika pavēlēts, ka katru nakti muižā jāierodas diviem namatēviem vai, kā viņus te sauc, saimniekiem, kam ar tarkšķi jāstaigā pa pagalmu. Ka cienījamam kungam nav ne mazākās tiesības to prasīt, ka šiem nabadziņiem pēc nogurdinoša dienas darba jāstaigā apkārt, lai laiks būtu cik nejauks būdams (ja viņi kaut kur nolien patverties, tos soda), ka nākošajā dienā viņi, protams, nevar kārtīgi strādāt un tā bez kāda atlīdzinājuma zaudē daudz no saviem ienākumiem, - visu to nav ko ņemt vērā, jo - viņiem taču nav nekādu tiesību. Viņiem jātarkšķina,car telle est la volonte de Monseigneur.

Šis pats kungs, kas, blakus minot, katrā izdevīgā gadījumā vai izkūst aiz cilvēkmīlestības un augstsirdības, nodomājis celt sev mūra dzīvojamo ēku. Jau vairākus gadus viņa lepnība cīnās ar skopumu, kas līdz šim kavējis izpildīt šo nodomu. Katram gadījumam viņš atrada par labu piegādāt materiālus, jo tas viņam taču nekā nemaksāja. Pērngad viņš tikai paziņoja saviem zemniekiem, ka katram no tiem jāpieved viena ass akmeņu, tas ir, tāda akmeņu kaudze, kas ir asi gara un plata un pusasi augsta. Sanāca liels daudzums. Šogad viņš pavēlēja, ka katram jāpieved divas asis. Kamēr es rakstu šīs rindiņas, visi vīrieši visās mājās rudens sniega putenī staigā pa tīrumu ar laužņiem. Tas viņiem prasīs trīs nedēļas, un par to viņi nedabūs ne paldies. Nākamgad tiem varbūt būs jāpieved četras asis. Un kāpēc ne? Kaut arī lielākajai daļai no tiem ir desmitreiz vairāk iekšējās vērtības nekā augsti dzimušajam nelietim, tie tomēr ir viņa pilnīgs īpašums. - Viņa pilnīgs īpašums! - Cilvēks šausmās nodreb, to iedomājoties.

Kāds viņa kaimiņš, kura muiža atrodas deviņas jūdzes no Rīgas, parasti uzturas šai pilsētā un nodarbojas ar naudas veikaliem. Īre maksā lielu naudu, viņš nolēma celt savu namu, un zemniekiem vajadzēja pievest materiālus, tātad vairākus gadus bez atlīdzības jo bieži mērot astoņpadsmit jūdzes. Beidzot viss savests, bet te atrodas kāds, kas arī grib celt namu un sola par materiāliem labu naudu. Laipnais cilvēku draugs tos tūliņ atdod viņam un - dzenā atkal savus zemniekus pa pasauli. (Tagad nams ir gatavs, un, kā dzird, īpašnieks to taisoties pārdot. Tātad zemniekiem droši vien vēl trešo reizi nāksies doties svētceļojumos.)

Kāds cits muižnieks tai pašā novadā atrada, ka parastais draudzes pasts viņam iet par lēnu, jo ar to viņš saņēma laikrakstus vienu dienu vēlāk, nekā tas būtu iespējams citos apstākļos. Viņš saaicināja savus saimniekus un pavēlēja, ka turpmāk ikkatru pasta dienu, tātad divas reizes nedēļā, vienam no viņiem jāsūta cilvēks uz piecas jūdzes attālo apriņķa pilsētu pēc laikrakstiem, un tam bija jānotiek, jānotiek bez ierunām. Tātad, lai viņš savu ziņkārību varētu apmierināt divdesmit četras stundas agrāk, viņa ļaudīm bez atlīdzības katru gadu klaušu kārtā jānostaigā 1040 jūdžu vairāk, tas iznāk uz katru saimniecību apmēram 35 vācu jūdzes.

Diezgan! Man turpmāk saviem lasītājiem jāatklāj vēl tik daudz neticamas muižnieciskās patvaļas veidu, ka šai vietā man jāsaudzē viņu pacietība un viņu jūtas. Jāpiemin, ka atstāstītos gadījumus Vidzemē tikpat kā neuzskata vairs par netaisniem. Tur varbūt nav ne triju muižu, kurās nenotiktu līdzīgas lietas.

Muižas ražojumu izvadāšana ir otrs klaušu veids. Muiža ražo linus, labību, degvīnu, sienu, putnus, barokļus, sviestu utt. Šie ražojumi zemniekiem dažos apgabalos jāved trīsdesmit līdz četrdesmit vācu jūdzes tālu uz pilsētu un bieži tikpat smagi vezumi arī atpakaļ. Ir tiesa, ka zemē, kurā tik maz pilsētu (Vidzemes mazās pilsētiņas Vācijā pa lielākajai daļai būtu tikai ļoti niecīgi tirgus miestiņi), citādi gandrīz nemaz nav iespējams rīkoties. Bet kāpēc nav stingri noteikts, cik reižu katram zemniekam jābrauc klaušās un ka tam jānotiek tikai labos laika apstākļos? Es saku "stingri", lai tiesas to uzraudzītu un lai arī vismantkārīgākie un necilvēcīgākie būtu spiesti ņemt to vērā, jo neievērotu rīkojumu nebūt netrūkst. (Kādā 1765. gada 12. aprīļa ķeizara rīkojumā, kas 1784. gadā tika atkārtots, taisni teikts: "Izņemot muižas ražojumu izvadāšanu, zemniekiem nevar uzspiest nekādus citus braucienus, vai arī par šādiem braucieniem atlaiž kādu darbu vai notiek abpusēja vienošanās." Bet par tādiem rīkojumiem neviens nebēdā, tāpēc ka neviens ierēdnis nepārrauga to izpildīšanu un zemnieks nevar sūdzēt, lai gan viņš to drīkst. Kad muižai kaut kā ievajagas no kāda attālāka apgabala, tad tā bez vilcināšanās liek zemniekiem doties ceļā.)

Gudri muižnieki pašu labuma dēļ cenšas zemniekiem atvieglināt klaušu ceļus. Turpretī peļņas kārie muižnieki parasti spekulē tādā kārtā, ka dzen savus ļaudis uz pilsētu, cik bieži vien iespējams, turklāt tieši vissliktākajā ceļā vai arī pa sējas un pļaujas laiku, jo tad pievedumi ir mazāki un cenas augstākas. Daži muižnieki vēl uzpērk lielus daudzumus labības, un zemniekiem tā, lai gan to nekādi nevar skaitīt pie muižas ražojumiem, bez atlīdzības jāved uz: muižu un no turienes uz pārdošanas vietu. Tomēr - es gribu būt taisnīgs! Atrodas arī muižu īpašnieki, kas ir pārāk cilvēcīgi, lai prasītu tādas lietas bez maksas, un kas, kā viņi paši izsakās, savas vajadzības padara tikai par peļņas avotu saviem ļaudīm. -muižas dzimtkungs, vīrs, kas runā tikai sentimentālās sentencēs, piemēram, pircis šā 1796. gada ziemā daudzus tūkstošus ķieģeļu kādā citā - 11 vācu jūdzes attālā muižā, un katrām saimniekam ar divām ragavām jābrauc tos atvest. Viņš gan saviem vergiem nav parādījis tik lielu cienību, lai viņiem pasacītu, vai tie kaut ko dabūs par šīm brīvklaušām vissliktākā ceļa laikā, bet viņš ir nodomājis par šo 44 jūdžu braukumu -credite, posteri! (latīņu val.)- katram dot vienu pūru auzu, kuras zirgi tieši pusceļā varēs nobaudīt.

Pārmērīgās braukāšanas dabiskās sekas ir tās, ka pēc katras mīkstākas ziemas lielā skaitā sprāgst zirgi un zemniekam, kas pats tikko savu garu spēj vilkt ar pelavu maizi, jātaisa parādi, lai iegādātos jaunu zirgu. Parasti viņam kungs šim nolūkam aizdod naudu, pie tam - kāda augstsirdība! bez procentiem, -jo citādi taču zemnieks nevarētu apstrādāt viņa laukus. Bet, tikko raža novākta, nosaka maksāšanas termiņu, kas zemniekam jāievēro, ja viņš negrib dabūt rīkstes. Tādēļ viņš nereti spiests pārdot visvajadzīgākos no saviem ražojumiem tādā gadalaikā, kad par tiem ļoti maz maksā.

Zemniekiem noteiktās nodevas muižai ir nauda, rudzi, mieži, auzas, lini, sviests, aitas, siens, vistas utt., kas uz katru ceturtdaļarklinieku iztaisa deviņus vai desmit dukātus, tā ir milzīga summa ļaudīm, kas pilda tik pārmērīgas klaušas un tik maz var nopelnīt!

Ar šīm nodevām muižnieki nerīkojas tik patvaļīgi, jo šai gadījumā novēršanās no vecā paraduma būtu skaidra un atklāta laupīšana un varētu zemniekus pārāk saniknot. Bet, ja nu nodevas tiešām grib palielināt, tad izdomā kādu labdarību, un lieta darīta. Viens vienīgs piemērs, kuram par liecinieku es varu nosaukt grāmatas "Dzimtbūtnieciskās verdzības vēsture Vidzemē" autoru, rādīs pietiekoši skaidri, kādus soļus sper, lai šīs nodevas par % paaugstinātu.

Attālāk no pilsētas zemnieki netur putnus, izņemot vistas, un dara ļoti pareizi. Ja arī viņi tos varētu pārdot, tad tomēr ienākumi nesegtu ne pusi no barošanas izdevumiem, ievērojot labības trūkumu, un cilvēku putnu ganīšanai viņiem arī nav. Viņi paši dūnās neguļ, un par tik dārgiem kārumiem maksāt viņiem nenāk ne prātā. Tomēr daži dzimtkungi nolēma viņiem tādus sagādāt. Tie katram saimniekam uzspieda vienu pāri zosu un par to neprasīja vairāk it nekā ik gadus - atkal vienu pāri.

Mēs redzam, ka klaušas ir visnevaldāmākās, savtīgākās patvaļas arēna. Bet kas latviešiem ir vissāpīgākais, kas tiem atņem spēku uz jebkuru darbu: pat šis bēdīgais stāvoklis viņiem nav drošs. Tāpat kā viņiem pieder tikai tas, ko dzimtkungs tiem visžēlīgi nevēlas atņemt, tā arī viņi paši ir tikai tas, kas dzimtkungam patīk. Ja tas vēlas, viņš spēj vairāk nekā jebkurš valdnieks Eiropā; viņš saimnieku pārvērš par kalpu paša mājās un kalpu par saimnieku. Viņš tā grib - un veselām ģimenēm jāatstāj savs tēvutēvu pavards, sava pašu celtā māja jāatdod citiem, jāredz, ka tīrumi, kurus viņi iekopuši, paplašina kunga laukus, un pašiem jāapmetas mežā vai arī jāizklīst pa pasauli. Viņš tā grib - un jaunajam zemniekam savi svārki jāpārmaina pret formas tērpu, uz mūžu jāšķiras no sirmajiem vecākiem un jāaiziet karā, jo žēlīgais kungs jau ir saņēmis maksu par viņa asinīm. (Ļaudis, kas savus līdzpilsoņus pārdod vervētājiem, Holandē sauc par zielverkoopers un Anglijā par kidnappers. Viņi ar šo amatu nodarbojas slepeni, un viņu alga ir kauna stabs.)

Dzimtkunga varas pārāk nelietīgā izmantošana dūrās acīs nelaiķei ķeizarienei, kad tā 1763. gadā ceļoja pa Vidzemi. Pēc viņas sevišķas pavēles bijušajam ģenerālgubernatoram, grāfam fon Braunam, bija jāsapulcē muižnieki un tie jāuzaicina izbeigt šīs nebūšanas, dodot latviešu tautai noteiktu satversmi. Muižnieki priekšā celtās apsūdzības nosauca par meliem, novēla visu vainu uz matrikulā neuzņemtajiem muižu īpašniekiem - it kā uzņemšana matrikulā piešķirtu cilvēciskas jūtas! - un lūdza neierobežot viņu priekšrocības. Bet, tā kā valdības prasības bija noteiktas un citi apstākļi momentu vērta vēl kritiskāku, (Šie apstākļi un daļa no paša uzaicinājuma atstāstīti nākošajās nodaļās.) tad nosprieda vismaz kaut ko darīt. Starp citu arī noteica, ka katram muižas īpašniekam rakstiski jāuzdod, ko viņš no saviem ļaudīm prasa. Katrs rakstīja, ko gribēja, un daži kāri izlietoja šo izdevību, lai it kā likumīgā kārtā paaugstinātu klaušas. Visus šos iesniegumus nodeva kameralvaldei, un tiem vajadzēja palikt par mūžīgu mērauklu. Bet, tā kā no zemniekiem nekādas ziņas neievāca un arī nekad nav notikusi nekāda vispārēja izmeklēšana, vai šo mērauklu ievēro, tad visa šī lieta nedeva tikpat kā neko. Tāds ir gandrīz visu rīkojumu liktenis, kurus valdība dod zemnieku labā. To nolūks un gars, kādā tie sastādīti, ir teicami. Bet šos rīkojumus izpildīt uzdod cilvēkiem, kas paši ir muižu īpašnieki, taču ne tāpēc šie rīkojumi tiek - izsludināti?

Kāds vēlāks notikums muižniekiem radīja izdevību galīgi nokratīt vieglos spaidus, ko viņiem bija uzlikušas minētās sarunas, un pilnīgi atjaunot agrāko neier0bežotību.

Proti, 1783. gadā kronis zemniekiem veco naturālo nodevu vietā uzlika galvasnaudu, ko 1794. gadā naudas vērtības krišanas dēļ paaugstināja līdz simts kapeikām no katras vīrieša galvas. Dažos apgabalos latvieši vienkārši nespēja samaksāt šo naudu. Citos viņus pierunāja labprātīgi nodoties muižnieku rokās vai, pareizāk, mesties zem viņu papēža. Tātad muižnieki samaksā šo galvasnaudu, bet toties ņem senās kroņa nodevas un uzliek tik daudz jaunu klaušu, cik tiem tīk. Tā, piemēram, Alderu muižā senāk astotdaļarklinieks deva strādnieku trīs dienas nedēļā, turpretī tagad viņš pilda klaušas no aprīļa līdz septembrim četras dienas nedēļā, kā man muižas īpašnieks pats stāstīja. Aprēķinot veco nodevu vērtību, kā arī dienas naudu par jaunajām klaušām, sapratīsim dzimtkungu laipno labdarību, no kuras latvieši, kā redzam, pamatoti baidās.

Pie tam neviens pat nepūlas izlikties par labdari, bet aprobežojas ar to, ka apmierina savus untumus. Esmu minējis jau daudz tādu piemēru, tāpēc šeit doti vairs tikai daži.

Kāds muižnieks ļoti lēti nopirka palielu muižu, kuras zemnieku labklājība bija kļuvusi par parunu. Lai izsargātos no bijušā saimnieka kļūdām - sliktas saimniekošanas un nolaidības, viņš ar saviem ļaudīm apgājās tik bargi un viņus tā nokalpināja, ka nedaudzu gadu laikā simt piecdesmit cilvēku aizbēga uz Lietuvu. Tomēr viņš tāpēc nebūt neatteicās no saviem nodomiem. Palikušajiem zemniekiem ne tikai vajadzēja apstrādāt visus tīrumus, kas viņam bija agrāk, bet bez tam vēl vest desmit jūdzes tālu uz Rīgu sienu no aizbēgušo zemnieku pļavām. Ka viņa dzimtcilvēki gandrīz visi tagad ir ubagi, tas laikam nav sevišķi jāpiemin.

Kādam citam muižas īpašniekam likās, ka viņam būtu izdevīgāk, ja viņš visus savas muižiņas laukus liktu apstrādāt sev vien un pats dotu zemniekiem maizi. Sirmajiem saimniekiem uz vietas bija jāatstāj savi pavardi, jāpārceļas uz muižu un jākļūst par kalpiem. Bet no cerētā labuma nekas neiznāca. Tiesa, it pareizi bija aprēķināts, ka izbeigsies zemnieku niecīgais luksuss, kas pastāv tabakā, degvīnā un svētku drēbēs, bet ietaupījums nekrita viņa makā. (Aiz iemesliem, kurus viegli varēs saprast no iepriekš teiktā) Rāmuļu muižas zemniekiem tiešām vajadzēja atsacīties no visām patīkamākām lietām, un viņi jutās neaprakstāmi nelaimīgi, bet viņu izsūcējs kļuva nabags. Viņš pat nespēja vairs segt iekārtošanas izdevumus, kad pēc dažiem gadiem atkal gribēja atjaunot veco kārtību. Viņš par savu muļķīgo mantkārību dabūja pelnīto sodu. Bet kāpēc bija viņa varā līdz ar sevi tik daudz cilvēku gāzt postā?

Ja kādam zemniekam bija vairāk dēlu, tad Frīdrihs Vienīgais vienu no tiem ņēma zaldātos, bet viņa vervētāji ķēra arī amatnieku puišus ar varu. Lai arī cik neatspēkojami valsts intereses attaisno, pat diktē šādus soļus, tad jūtām tomēr ir grūti pakļauties šai nepieciešamībai, grūti redzēt, ka vecākiem atņem bērnus un vispār cilvēkus novērš no viņu pašu izvēlētā ceļa, lai izlietotu tos valsts labā. Vienīgi valsts intereses var attaisnot šādus absolūto valdnieku soļus. Vidzemē niecīgs muižnieks, cilvēks, ko viņa citu netikumu dēļ nicināja pat viņa kārtas brāļi, iznīcināja daudzu savu līdzpilsoņu mājas laimi un saimniecību, atņēma saimniekiem ar pūlēm iegūto labklājību, sirmā vecumā nolika viņus zemāk par dienas algādžiem un gāza galējā postā simts cilvēku, bet nevienam neienāca ne prātā, ka valsts varai ir tiesība pārtraukt viņa neprātīgās spekulācijas. Visi apmierinājās ar to, ka noskatījās viņā un darīja tam pakaļ, ja viņš ieguva labumu, vai arī izsmēja viņu, ja tas bija pārrēķinājies.

Ceturtā nodaļa. Mēģinājumi uzlabot zemnieku stāvokli.

It kā otru Laokoonu Vidzemes senākā vēsture mums rāda brīvo latvieti cīņā ar briesmīgajiem nezvēriem, nekā pat teika radījusi, - ar bruņās tērptu priesterību un bruņniecības legālo laupīšanas garu. Viņš cīnās, cīnās, tam pietrūkst elpas, tas raustās arvien krampjaināk, pamazām izdziest viņa acis, aizvien izmisīgākas kļūst viņa pūles. Velti! Nezvēri sažņaudz viņa krūtis, viņš krīt; un kas gan indīgo žokļu plosītajā, sakropļotajā ķermenī vēl pazīs dabas cēlāko radījumu, vīrišķīga brīvības gara un nemākslota goda prāta iemiesojumu!

Tas bija noticis! Latviešu tauta bija kļuvusi tas, par ko viņas bendes gribēja to pazemot, - par viņu mantkārības nedzīvo darbarīku. Tai bija laupīta brīvība, zeme, visdabiskākās tiesības, un pat atsevišķa cilvēka dzīvībai bija tikai tā vērtība, ko tai piešķīra pirkuma maksa. Pat sirdsapziņa, likās, vairs nepārmeta slepkavīgajam bruņiniekam, ka viņš nonāvējis tādu nicināmu radījumu, par kādu bija kļuvis latvietis. (Tīšuprāt izdarītas zemnieka slepkavības dēļ Rēveles pilsētas maģistrs 16. gadsimteņa pirmajā pusē sodīja ar nāvi Johanu Ikskilu fon Rizenbergu, kurš, neievērojot saņemto brīdinājumu, tomēr ieradās pilsētā, ar šo nekaunību izrādot, ka viņam nav jābaidās no soda un viņš pat nedomā, ka izdarījis kādu netaisnību.) Bet tad garīdznieku un bruņinieku valsti no visām pusēm sāka spaidīt. Zviedri, krievi, dāņi nikni uzbruka zemei, kuru tie gribēja sev pakļaut, un ordeņa mestrs Gothards Ketlers savu valdnieka zizli atdeva polijas monarham. Tikko tas bija nokārtots, monarhija tūdaļ sāka spaidīt aristokrātiju.

Interesanti, ka katrs liels vīrs, kas Vidzemē valdījis, ir raudzījis uzlabot latviešu stāvokli. Varonīgais un gudrais Stefans Batorijs pirmais ķērās pie šā svarīgā darba, kas vēl tagad ne pa pusei nav pabeigts. Viņa pilnvarnieks Penkoslavskis 1586. gadā muižnieku sapulcē izteica komplimentu, ka viņi apspiežot savus zemniekus tā, "kā visā plašā pasaulē, pat pie pagāniem un mežoņiem, nekad neesot dzirdēts". (Tieši citēts no minētā atgadījuma. Tā runāja tādas valsts pilnvarnieks, kurā taču arī pastāvēja dzimtbūtnieciskā verdzība. Gandrīz tāpat vēl 18. gadsimtenī bija jāizsakās kādas valdnieces pavaldonim, kurai savās pārējās valstīs verdzību nevajadzēja mīkstināt. Tiešām! Vidzemes muižnieki ir savā ziņā nepārspējami.) Iznāca karaļa pavēle, ka latvieši turpmāk sodāmi ne vairs ar miesas, bet gan ar naudas sodiem. Taču tiesas vara atradās dzimtkunga rokās, kuram līdz šim bija tikai jāataicina pie sevis pāris kaimiņu, lai spriestu tiesu par dzīvību un nāvi un liktu nobendēt savus dzimtļaudis. Bija jau iepriekš paredzams, ka viņš uzliks sodu visniecīgākā iemesla dēļ, jo tas apmierinātu ne vien viņa atriebības kāri kā agrāk, bet arī viņa skopumu, taču zemnieki bija nabagi, ļoti nabagi. Ar piesardzību un neatlaidību, kas ir pārsteidzoša tādos pilnīgi pagrimušos cilvēkos, viņi izlūdzās, lai tiem šo karaļa žēlastību aiztaupītu. Stefans Batorijs bija nodomājis ierobežot muižnieku varu un, lai tas būtu jo drošāk izdarāms, iegūt zemāko kārtu mīlestību, piešķirot tām jaunas tiesības. Tāpēc pirmās žēlastības atraidīšana viņu sadusmoja. Saka, ka viņš esot teicis: Phryges non nisi plagis emendantur. No sava nodoma viņš tomēr neatteicās, bet, maldīgi domādams, ka latvieši atsacījušies no viņa žēlastības tikai savas tumsības dēļ, gribēja tiem iekārtot skolas. Nāve, kas jau izjaukusi tik neskaitāmus cildenus nodomus, ar kuru izpildīšanu vilcinājās, nopļāva arī Stefanu Batoriju, līdz ar to iznīcinot visas latviešu jaukās izredzes. Kamēr Vidzeme vēl atradās zem poļu sceptera, viss palika, kā bijis, izņemot to, ka 1598. gadā muižnieki, es nezinu, pēc kā ierosinājuma, atļāva zemniekiem vest uz pilsētu tiem pāri paliekošo labību utt. un pat iepirkties tur visu vajadzīgo! Dīvaina atļauja, kas met drausmīgu gaismu uz zemnieku toreizējo stāvokli. Zemnieki šo atļauju pat nedrīkstēja izmantot, kā redzams no vēlākajiem zviedru likumiem.

Beidzot parādījās Gustavs Ādolfs. Šis vīrs, kas par Vācijas brīvību bija gājis nāves cīņā, vīrs, ko jau gandrīz divi gadsimteņi godā kā gudrāko, taisnīgāko un cilvēcīgāko iekarotāju, - šis vīrs enerģiski vērsās arī pret Vidzemes muižnieku nežēlību. Lai jau no mazām dienām pieradinātu muižniekus un zemniekus uzskatīt sevi par vienas valsts pilsoņiem, viņš pavēlēja, ka zemnieku zēni, tāpat kā muižnieku dēli, uzņemami Rīgas ģimnāzijā.

Viņš latviešiem ne vien apstiprināja tiesību pārdot ražojumus, kas tiem paliek pāri, bet noteica arī tirgus dienas, kurās zemniekiem savas preces bija jāved uz pilsētu, vienalga, vai ar kunga resp. arendatora atļauju vai pret viņa gribu. Beidzot - cilvēces draugi, veltījiet cēlajam vīram svētās pateicības jūtas! - viņš atbrīvoja zemniekus no viņa ļauno un tumsonīgo dzimtkungu tiesas varas. Viņš pavēlēja, ka vienīgi hoftiesas un zemes tiesas latviešiem var piespriest publiskus sodus, viņš pat piešķīra tiem tiesību sūdzēties šais tiesu iestādēs par katru netaisnību. Mājas pārmācības varu viņš muižniekiern vēl atstāja, domājams, pagaidām; un ja drīkstam spriest pēc tā ļaunuma, ko tā vēl tagad nodara, tad muižu agrākās plašās sodīšanas varas sekas ir bijušas visbriesmīgākais, ko vien varam iedomāties.

Kurš gan šais radikālajos pasākumos neredz to pašu kvēlo varoņgaru, kam nepietika iedarbināt politikas lēnās sviras par labu saviem ticības brāļiem Vācijā, bet kas ar saviem varenajiem karapulkiem pārlaidās pār Baltijas jūru un divdesmit ienaidnieku zemēm līdz Izeras un Donavas krastiem, līdz pašai katoļu ligas saknei! Kurš šo pasākumu mērķtiecībā neredz to pašu gudrību, kas Vācijā vadīja visu viņa rīcību un gaitas un tālajā Bavārijā ļāva tam uzturēt brīvus sakarus ar viņa valsti! Ne vien Zviedrija un protestantiskā Vācija, arī Vidzeme Licenas kaujā zaudēja savu labdari, savu sargeņģeli. Saviem sabiedrotajiem viņš atstāja mantojumā uzvaru pār karavadoni, kas vēl nekad nebija ticis uzvarēts, zviedriem spožāko slavu, kādu vien viņu valsts varēja iegūt, un latviešiem - tiesības, kuras ir visas to niecīgās labklājības pamats. Pēdējais un vissvarīgākais no šiem rīkojumiem iznāca karaļa nāves gadā - 1632. gadā.

Pēc Gustava Ādolfa nāves latviešiem iesākās bēdu laikmets, kas ilga piecdesmit gadus. Eku, ko lielais karalis bija sācis celt, vairs neturpināja; un tāpēc atkal sadrupa tās gatavais pamats. Izdotie rīkojumi gan palika spēkā, bet muižnieki prata no tiem izvairīties, apspiežot zemniekus izsmalcinātākā kārtā. Zemnieki gan drīkstēja pārdot savus pārpalikumus, bet tika noteiktas tādas klaušas, ka tikko pietika viņiem pašiem. Dzimtkungs viņus vairs nedrīkstēja likt nobendēt, toties jo mežonīgāka kļuva tā saucamā mājas pārmācība. Zemes tiesai vajadzēja izmeklēt viņu sūdzības, bet, tā kā viņi bija pakļauti privātai soda varai, viņi neiedrošinājās sūdzēt.

Beidzot 1681. gadā Kārlis XI muižniekus tieši uzaicināja atdot zemniekiem brīvību. Noteikts rīkojums būtu šo lietu uzreiz izšķīris, bet Kārlis nebija tāds humāns varonis kā Gustavs Ādolfs; viņš bija tikai apdomīgs valstsvīrs. Šo svarīgo soli viņš gribēja iepriekš sagatavot, spert to pamazām; un tā nomira arī viņš, savu nodomu neizpildījis. Viņš bija muižniekus sakaitinājis un devis tiem laiku bruņoties uz pretošanos, kuras sekas vismaz kļuva par iemeslu tam, ka viņa pēcnācējiem atņēma viņa valstu lielāko un labāko daļu. Ja viņš, atlaižot zemniekus brīvā, būtu iedrošinājies tiem piešķirt tēvzemi, tad droši vien pat gara milzenis Pēteris Lielais, būdams dzimtļaužu valdnieks, nebūtu spējis pakļaut sev jaunos brīvības entuziastus.

Lai muižniekus vājinātu, Kārlis izsludināja redukciju. Lai tos apkaunotu, viņš kroņa dzimtļaudīm Vidzemē deva noteiktus likumus, kas viņus tuvināja brīvībai un vēl tagad pastāv tur, kur zemnieki sakarā ar dāvinājumiem nav kļuvuši par privātpersonu vergiem.

Pēteris Lielais apstiprināja Vidzemes muižniekiem viņu priekšrocības, droši vien nezinādams, kādā veidā tās izlieto pret latviešim. Tikai vācieši ieradās pie viņa kā zemes kārtas, tātad tikai tos viņš arī varēja ievērot. Vēlāk viņu un tā pēcnācējus tik ļoti aizņēma tās varas nostiprināšana, kuru viņš īstenībā bija radījis, ka tiem neatlika laika veltīt uzmanību zemnieku stāvoklim iekarotajās provincēs. Līdz 1765. gadam zemnieku labā iznāca tikai viens vienīgs rīkojums. Tas bija 1756. gada rīkojums, kas aizliedza radīt šķēršļus zemniekiem, kuri gribēja precēties. Cēlajai Katrīnai bija lemts turpināt plānu, kuru sākot bija miruši Stefans Batorijs un Gustavs Ādolfs, sava gadsimteņa lielākie valdnieki.

Iepriekšējā nodaļā lasītāji redzēja, ka nelaiķim grāfam fon Braunam bija jānodod muižnieku sapulcei atgādinājums un priekšlikumi (un tie nebija mīkstāki par tiem, ko Penkoslavskis iesniedza pirms divsimt gadiem) un ka muižnieki kā pro aris et focis (latīņu val) cīnījās pret katru uzlabojumu. Varbūt viņu pretošanās būtu panākusi lielāku iespaidu, ja viens no viņu ievērojamākajiem vīriem, cilvēks, ar kuru Vidzeme var lepoties, nebūtu atklāti nostājies zemnieku pusē un ar to palīdzējis panākt vienošanos par noteikumiem, ko es nākošajā nodaļā atstāstīšu kā latviešu tiesības.

Šis vīrs bija nelaiķis landrāts Kārlis Frīdrihs barons fon Šulcs. Jau ilgi pirms valdības izteiktajiem pārmetumiem viņš bija atzinis, ka zemniekiem dara pāri un ka viņu posta cēlonis ir vienīgi dzimtkungu neaprobežotā patvaļa. Ar dedzību, kāda piemīt vienīgi cēlām dvēselēm, viņš pacēlās pāri pašlabumam, zaimiem un aizspriedumiem un deva priekšzīmi, kuru atzīt spēja tikai daži, bet kurai sekot nespēja neviens no viņa kārtas brāļiem. Nebūdams bagāts, (Viņam piederēja divas dzimtmuižas bez parādiem, kad muižniecība viņu kā deputātu sūtīja uz Pēterburgu. Viņa misijas raksturs prasīja lielas naudas summas. Tām, protams, vajadzēja nākt no muižniecības kases, bet viņš tās izlika pats. Atgriezies viņš dabūja dzirdēt, ka viens otrs viņa rēķinu atrodot par lielu. Būdams tīrs no jebkādas zemiskas savtības, viņš negribēja, lai uz viņu krīt pat tās ēna, viņš pieprasīja rēķinus atpakaļ, pasludināja tos par samaksātiem, saplēsa tos un nomira parādos.) viņš nolēma sev un saviem mantiniekiem atņemt iespēju tādiem kļūt ar zemnieku apspiešanu.

Tā kā viņš bija pārliecināts, ka cilvēkam vispār nepiemīt dziņa uz darbību un vēl mazāk goda jūtas, ka cilvēks tātad nevar pacelties ne līdz labklājībai, ne tikumībai, ja nav pārliecināts, ka baudīs iegūto, ja nezina, cik lielas tiesības ir citiem pār viņu, un, it sevišķi, ja viņam pašam nav tiesību, tad viņš 1764. gadā savām muižām, Aizkrauklei un Rīmaņa muižai, lika iespiest latviešu likumu grāmatu, lai tā viņam un viņa mantiniekiem noderētu par pastāvīgu mērauklu. Viņš tajā vispirms noteica: visa kustama manta, ko zemnieks manto vai iegūst strādājot, var tam piederēt kā īsts īpašums, ko viņš drīkst arī pārdot. "Kā," vaicās ikkatrs citas civilizētas zemes pilsonis, "vai tad tas bija sevišķi jānosaka?" Vidzemē tas bija pilnīgi nepieciešami. - Viņš pat atzina, ka zemniekam viņa zeme pieder mantojamības kārtībā un mūžīgi, kamēr vien tas visas klaušas pareizi izpilda. Šīs klaušas tika noteiktas pēc iespējas mērenākas, turklāt uz visiem laikiem, tā ka dzimtkungs tās nekādā ziņā nedrīkstēja ne palielināt, ne arī pat grozīt bez atlīdzības un zemnieku piekrišanas. Viņš atteicās no riebīgās tiesības atsevišķus cilvēkus vai ģimenes izraut no viņu dzimtās vietas un tos izdāvināt vai pārdot, izņemot gadījumu, ja viņi zemes tiesas priekšā apliecinātu, ka tam piekrīt. Ar šo soli šis cēlais cilvēks gribēja sākt zemnieku pārvēršanu par glebae adscripti; tas ir stāvoklis, ko muižnieki viņiem nekādā ziņā negrib dot. -Beidzot viņš saviem ļaudīm piešķīra tiesību piespiest tiesas ceļā viņu vai nākošos dzimtkungus šos likumus ievērot, ja kādreiz gadītos, ka tos pārkāptu.

Pirmajā acu uzmetienā liekas, ka šajos noteikumos nav nekā sevišķa. Turpretī, ja mēs padomāsim. par latviešu stāvokli, ja atcerēsimies, ka muižnieki, pat visvarmācīgāk viņus izsūcot, nepārkāpa savas tā saucamās tiesības, ka, pat visbriesmīgāk mokot, tie izlietoja vienīgi savu varu pār savu neierobežoto īpašumu, - tad mēs no sirds jutīsim godbijību pret vīru, kuram pirmajam no muižniekiem bija tik skaidra dvēsele un tik gaišs prāts, lai redzētu, ka šie samīdītie radījumi ir viņiem līdzīgas būtnes un ka viņu pienākums ir savu varu pār tiem ierobežot. Viņa apgalvojumu, ka latviešiem pieder neatņemamas cilvēku tiesības, uzņēma kā pārdrošu un kaitīgu paradoksu, no kura visi ar bailēm atrāvās, tas pierāda, cik augsti viņš bija pacēlies pār savu muižniecisko laikmetu. Nerēķinādamies ne ar kādiem citu cilvēku uzskatiem, šis cēlais vīrs gāja to ceļu, pa kuru augstsirdība viņu vadīja, un neaicināts, pat nevarēdams cerēt uz atzinību, ziedoja cilvēces labā tiesības, kuras ikdienišķiem cilvēkiem liekas tik glaimojošas, kuras neviens neiedrošinājās nosodīt, kurās viņa kārtas brāļi saskatīja muižniecības lielāko priekšrocību un kuras viņš - varbūt tas īstam cilvēku pazinējam būtu visvairāk vērā liekams - diendienā varēja izlietot.

Meistariskā runā viņš 1765. gadā muižnieku sapulcei attēloja, cik necilvēcīgi rīkojas muižu īpašnieku lielākā daļa; viņš rādīja šās rīcības dabiskās sekas; viņš pierādīja, ka muižnieki paši no tā iegūtu, ja latviešiem būtu drošs īpašums un drošas tiesības. Pēc tam viņš sapulci iepazīstināja ar saviem zemnieku likumiem - ne kā ar paraugu, bet kā ar mēģinājumu, pašam neko nezaudējot, piešķirt zemniekam to, kas viņam pieder.

Viņš runāja ar viscēlāko sajūsmu un visgudrāko apdomu taisnības un brāļu mīlestības labā; bet viņa pretinieces bija mantkārība un lepnība, tātad viņam bija jāzaudē. Muižnieki nikni izteicās pret visiem bīstamiem un fantastiskiem jauninājumiem. Viņi izsmēja - tas ir mazisku dvēseļu pēdējais pašaizsardzības un pašiemidzināšanās līdzeklis, ja kāds cēls paraugs atsedz viņu zemiskumu un modina viņu sirdīs pašu niecīguma apziņu, - viņi izsmēja šā lieliskā vīra patriotismu un atstāja viņa ziņā būt tik augstsirdīgam, cik vien tas vēloties, ar noteikumu, ka citi viņam nedrīkstot sekot. Viņa zemnieku likumu eksemplārus, lai tos taču kaut kā izlietotu, savāca un novietoja bruņniecības arhīvā.

Barons pūlējās vismaz saviem zemniekiem panākt savas žēlastības apstiprinājumu, arī tas viņam neizdevās. "Šādas pārmaiņas," tā teica, "runā pretī zemes satversmei. Zināms, katrs pats var darīt, kā viņam tīk, bet savu pēcnācēju tiesības neviens nedrīkst atdot." Kas tā par zemes satversmi, kura aizliedz būt cilvēcīgam! Kādi briesmīgi pēcnācēji, kuriem saglabā tiesību izpostīt savus līdzpilsoņus! - No visām pusēm ierobežotam, viņam neatlika nekas cits kā, pilnīgi sekojot saviem principiem, vismaz paša dzīves laikā būt par ļaužu labdari. Viņš nomira. Aizkraukles zemnieku mēģinājumi saglabāt savas tiesības sagādāja viņiem tikai rīkstes. Pat izdalītos likumu grāmatas eksemplārus tiem atprasīja, un viņiem nepalika nekas vairāk kā atmiņas par savu labdari un par to, ko tie, pateicoties viņam, bija sasnieguši.

Ir ļoti skumji, ja labdarīgu projektu aprok līdz ar tā radītāju un ja cilvēka sirds visskaistākajam ziedam jāsauc pakaļ: "Nos et nostra morti debemus." (latīņu val.) Tomēr šādi piedzīvojumi nedrīkst cilvēku draugam atņemt drosmi. Ja arī viņa pūles nesasniedz nodomāto labumu, tad viņš tomēr noteikti sagādā kādu citu, par kuru tas, savu cēlo darbu darot, varbūt nemaz nav domājis. Šo patiesību arī te apliecināja panākumi. Aizkraukles zemnieku tiesības ir iznīcinātas; bet tās palīdzēja valdībai viņas prasībās, un landtāgs bija spiests dot valdībai, ko bija liedzis cilvēkmīlestībai. Arī šie noteikumi pa lielākai daļai ir pamazām novecojušies un zaudējuši savu spēku. Turpretī tā ierosme, ko šis piemērs devis sabiedriskajai domai, ir dzīva, un tai droši vien vēl būs visjaukākās sekas. Tikai kopš 1764. gada vidzemnieki ir iedrošinājušies rakstīt par zemnieku stāvokli un atklāti nosodīt viņu apspiešanu. Visi pilsoniskie elementi vienbalsīgi peļ to rīcības veidu, kas viņiem agrāk bija vienaldzīgs. Katrs no viņiem, kas dodas uz laukiem, ņem līdzi vislabākos nodomus nodibināt savu zemnieku laimi un tiešām arī turas pie tiem - pāris gadu, kamēr straume aizrauj arī viņu. Pat muižniekiem pašiem ir ieviesusies mode runāt patriarhāli laipni un izlikti es labdarīgiem. Tagad neveic nevienu jaunu pasākumu, kas it kā nebūtu domāts zemnieku labā, un ir pavisam parasta lieta dzirdēt muižniekus nožēlojam, ka zemnieku atpalicības dēļ neesot iespējams dot viņiem brīvību vai arī vismaz ar viņiem tik mīksti apieties, kā muižnieku žēlīgā sirds to prasot. Īsi sakot, viņi kaunas rādīt savu īsto seju, un jau tas nozīmē daudz.

Tomēr, blakus minot, nevajag domāt, ka šī ārišķīgā jūtelība kaut vismazākā mērā ietekmētu rīcību. Nē! Zināt, ko pavēl prāts, cilvēkmīlestības un taisnības principi, bet tomēr to nedarīt, tas, lūk, nozīmē pārāk augsto ideālismu prātīgā kārtā pārveidot par dzīves gudrību. No tā starp vārdiem un darbiem rodas pretrunas, kas liktos ārkārtīgi komiskas, ja nebūtu tik bēdīgas. Kāds muižnieks, piemēram, man apgalvoja, ka viņš ciešot daudz vairāk nekā zemnieks, kuru tam nākoties sodīt. Ja tas tā, tad viņam jābūt nožēlojamam moceklim, jo reti paiet nedēļa, kad viņš kādu cilvēku neliktu pērt līdz asinīm. "Draugi un brāļi," kāds cits uzrunāja savus zemniekus, izziņodams tiem jaunas smagas klaušas un likdams dažus ieslēgt dzelžos par to, ka tie viņa mīļākai-latvietei nebija parādījuši godbijību. "Cik nožēlojami," teica kāds trešais, "ka tagadējā latviešu paaudze nespēj baudīt cēlo brīvību. Patiesi, es apskaužu mūsu pēcnācējus par to patīkamo sajūtu, ko tiem sniegs atsacīšanās no mantotajām tiesībām, lai nolīdzinātu svētu parādu." Kāds no viņa sulaiņiem, kas, jādomā, jau bija spējīgs baudīt cēlo brīvību, aizbēga, pie tam ne nieka nenozadzis, ne arī citādi ko noziedzies. Minētais cilvēku draugs izlietoja visus līdzekļus, lai viņu sameklētu, atdabūtu atpakaļ un pārdoto rekrūšos. - Kāds publicēts dokuments var apliecināt to, ko esmu teicis par Vidzemes muižnieku lielum lielās daļas domāšanas veidu.

1795. gadā Rīgas inteliģences laikraksta 31. numurā parādījās šāds sludinājums, ko publicējis kungs, kurš ir vispusīgi izglītots, studējis, apceļojis Eiropu un kuru tāpēc uzskata par vienu no apgaismotākajiem muižniekiem.

"Šā mēneša 16. dienā kambarkungam fon - (Sludinājumā, protams, bija minēts arī muižas nosaukums un muižnieka uzvārds, ko te aiz saudzības izlaižu.) aizbēdzis virspavārs, pēc tam kad tas, aizvezdams savas mantas, pamazām uz to bija sagatavojies. Viņa vārds ir Pēteris utt., utt. Jādomā, ka viņam ir klāt daudz naudas, ko viņš nopelnījis, izgatavodams adītas medību somas un kažokādas cepures. Izņemot šos brīvības murgus, viņam nav nekādu citu netikumu. Kas viņu nogādās - muižā, tas saņems kā atlīdzību trīssimt rubļus sudraba naudā - (Tātad viņam šis bēglis ļoti svarīgs? Nē, uzklausiet!) - vai arī ar atkāpšanās rakstu dzimttiesības uz šo cilvēku, tomēr vienīgi ar to nosacījumu, ka viņam ne viņa jaunais kungs, ne tie, kas viņu vēlāk varētu nopirkt, ne par naudu, ne kā dāvanu nedrīkst piešķirt brīvību; pretējā gadījumā viņš, lai būtu kur būdams, kļūst atkal par kambarkunga īpašumu."

Kāda neapvaldīta atriebības kāre - solīt summu, kas gandrīz divkārt pārsniedz parasto dzimtcilvēka vērtību, pie tam solītājam bēglis nemaz nav svarīgs, bet viņš tikai savas dusmas pār to grib izgāzt! Kāda šausmīga ļaunsirdība - atsacīties no īpašuma tiesībām uz cilvēku, lai tikai tas nepanāktu to, ko uzskata par savas dzīves augstāko laimi! Un kāds iemesls šīm zvēriskajām dusmām? Tas, ka nelaimīgajam piemīt viens netikums, netikums, ko citādi atzīst par viscēlāko cilvēku kritēriju un ko visi, izņemot vergu tirgotājus, uzskatītu par tikumu: tas, ka viņš jūtas cilvēks un tiecas pēc personīgas brīvības. Ja gribam būt taisnīgi pret - kungu, mums jātic, ka viņam, ja tas būtu dzimtcilvēks, nebūtu tā netikuma, par kuru viņš tik aklās dusmās soda citus. Viņš nesajustu ne mazāko vajadzību pēc brīvības un pat pateiktos liktenim, ka tas viņam uzlicis iemauktus un laužņus un pakļāvis viņu cēlu radījumu apgaismotai patvaļai un pātagai. Viņa dedzīgākā vēlēšanās, viņa godkārības spožākais mērķis būtu sasniegts, ja tam ļautu panest visas žēlīga lielkunga nejēdzības un ja to atzītu par padevīgu kalpu līdz pat nāves stundai. Tātad jānožēlo, ka liktenis viņu nostādījis nepareizā vietā. Viņam vajadzētu būt Pēterim un Pēterim - kambarkungam. Viņš tad būtu pilnīgākais paraugs vergam un Pēteris - augstmanim. Ja pat saniknotais lielkungs viņam nevar pārmest citu netikumu kā vien tieksmi pēc brīvības, tad varam nešaubīties, ka viņš ir ļoti krietns, ļoti cēls cilvēks.

Tur, kur vēl nekautrējoties un atklāti izrāda šādu nelietību, no sabiedrības taisnības sajūtas nav daudz ko carēt. Tomēr ir muižu īpašnieki, kas neapmierinās ar nelaiķa barona fon Šulca principu slavēšanu, bet pa daļai izved tos arī dzīvē. Man par šo kārtu bija jāsaka ļoti daudz ļauna, tāpēc es tagad priecājos, ka, tās godu glābjot, beigās varu par to arī ko labu pastāstīt. Lai tie nedaudzie cēlie vīri, par kuriem es te runāju, uzņem šo atstāstījumu kā atklātu godbijības apliecinājumu, ko pelna viņu augstsirdība!

Liepu muižas baroniete fon Boje '(Ne šo cienījamo kundzi, ne arī tos kungus, kurus minēšu vēlāk, es personīgi nepazīstu. Tātad mani nevar turēt aizdomās, ka es glaimoju.)' ievēro vecās klaušas kā svētu likumu, ko viņa neiedrošinās pārkāpt; viņa tās drīzāk pamazina nekā palielina. Ar dedzīgu cilvēkmīlestību viņa izlieto visus līdzekļus, kas atvieglina zemnieku klaušas vai arī veicina viņu labklājību. Viņa labprāt bez augļiem aizdod visu, kas tiem vajadzīgs, un dārdzības gados pārdod tiem labību daudz lētāk par tirgus cenām; bet vienīgi neražas gados viņas ļaudīm ir jāpērk maize. Viņa uztur sava novada nabagus, kas vairs nespēj strādāt, pati apmeklē slimos un palīdz tiem, netaupīdama ne naudu, ne pūles. Viņas zemnieki to mīl kā māti. Es neesmu saticis nevienu no viņiem, kurš nebūtu ar siltām pateicības jūtām izsaucies: "Dievs, uzturi mums mūsu lielmāti mūžīgi!" Bet, kad viņa savās muižās ienāca, tās bija parādos un zemnieki panīkuši.

Lai novērstu katru izdevību apspiešanai, kapteinis fon Ekespare ir izdalījis muižas zemi starp saviem zemniekiem pēc tam, kad viņi paši to bija novērtējuši, un visu klaušu vietā ņem no viņiem tikai ļoti mērenu nomas maksu. Šis solis noteikti sasniegs savu mērķi. Lodes muižas zemnieki īsā laikā kā labklājības, tā arī morālās attīstības ziņā kļūs par savas tautas ziedu. Jo, ja vien latvietim ir laiks un izdevība pelnīt, tad viņam nekad netrūkst uzcītības, un turība ir visu cēlāko sajūtu māte.

Pīrsona kungs, īstenībā jauns anglis, kura tēvam jau piederēja Rīgā ievērojams tirdzniecības nams, f. E. kungu vēl pārspēj augstsirdīgas cilvēku mīlestības ziņā. Viņš saviem zemniekiem to mājas nodevis mantojamā īpašumā un atbrīvojis viņus no tūkstoš smagām nastām; tā, piemēram, zemniekiem nav jākuļ pa naktīm, nav bez atlīdzības jāpalīdz darbos ārpus saimniecības, viņš ar balvām pamudina tos izmantot jaunus peļņas avotus, gādā tiem tīrus un ērtus dzīvokļus utt. Viscēlākā labdarība ir tā, ka viņš tiem ierīkojis skolas, kur bērniem māca pat rakstīt un vācu valodu un kur tos pa mācību laiku uz viņa rēķina vienkārši, bet labi ēdina. "Mums nav Pīrsona maka," īgni un apkaunoti saka viņa kaimiņi, veco dzimtu muižnieki. Viņiem vajadzēja teikt: "Mums nav Pīrsona sirds!"

Daži citi muižnieki ir veikuši kādus atsevišķus pasākumus latviešu labā. Cilvēces pateicība un pašu cēluma apziņa viņiem to atmaksā. Bet neviens tik pilnīgi nenododas turības un izglītības izplatīšanai kā cienījamais Stukmaņu muižas īpašnieks, kambarkungs fon Beiers.

Kopš vairākiem gadiem viņš saviem zemniekiem ir atlaidis visas nodevas un pat šķūtis, jo viņa muižas atrašanās vieta atļauj ražojumus pārdot turpat uz vietas. Uz šās augstsirdības apstiprināšanu tiesā, kā runā, nav ko cerēt; tāpēc viņš nodomājis noguldīt tiesā zināmu naudas summu, uz kuru viņa mantiniekiem savā laikā nebūs nekādu tiesību un no kuras procentiem varēs samaksāt atlaistās nodevas un klaušas. Lai modinātu zemniekos goda jūtas un pašcieņu, viņš ir atsacījies no tiesībām izšķirt ķildas un uzlikt sodus, - no tām tiesībām, kuras tik bieži izlieto visļaunprātīgākā kārtā. Muižas tiesa, kuras locekļus zemnieki ik gadus paši izvēlē no sava vidus, izpilda dzimtkunga vietu; viņš sev paturējis vienīgi tiesību mīkstināt piespriestos sodus. 1795. gada pavasarī Stukmaņu zemnieki pārsteidza savu labdari ar lūgumu, lai viņš pats atkal uzņemoties tiesneša amatu. Lai gan tam bija ļoti patīkami, ka šie ļaudis no viņa gaidīja vairāk taisnības nekā no saviem brāļiem, tad tomēr viņš neļāvās pierunāties un neatcēla šo derīgo iestādījumu, kā noticis daudzās citās muižās, kur tas bijis ievests, pie tam tur to atcēla nevis tādēļ, ka turienes zemnieki būtu to lūguši, bet tādēļ, ka kādam jaunatnākušam dzimtkungam likās ērtāk būt par patvaldnieku un netraucēti apmierināt savas iegribas. - Arī gara izglītību fon Beiera kungs neatstāja novārtā. Ļoti enerģiski viņš rūpējas par jauniešu izglītību un bieži liek bez maksas izdalīt viņiem grāmatas. Pats būdams daiļo mākslu pazinējs un ar tām nodarbodamies kā diletants, viņš savu namu pārvērtis par kaut ko akadēmijai līdzīgu, kurā apdāvinātākos zemnieku bērnus izglīto par labiem zīmētājiem, gleznotājiem un mūziķiem. - Mērenu greznību viņš pamatoti uzskata par lielisku mudinātāju uz darbību un izglītību. Viņš to veicina, ar bezmaksas izlozēm un dāvanām izplatīdams jaunas mantas starp zēniem un meitenēm. Ja debesis šim cēlajam sirmgalvim piešķirs ilgu mūžu vai ja savā laikā arī pār viņa mantiniekiem nolaidīsies cilvēku mīlestības svētais gars, tad Stukmaņu muižas zemnieki turības un izglītības zinā drīz būs visiem priekšā; tie atspēkos visus apmelojumus, ar kurieni tika nomelnota viņu tauta, un būs kā dadzis muižnieku salašņu acīs. Ar lielu prieku man jāpiebilst, ka viņa cienījamās meitas un tās vīra - fon Levenšterna kunga uzskati un tikumi atbalsta šīs cerības.

Augstsirdība nevar kļūt par valsts likumu. Nav sagaidāms, ka mazāk bagāti, labvēlīgi un prātīgi kungi rīkosies tāpat. Bet vai viņi vismaz nevarētu būt cilvēcīgi un savās prasībās taisnīgi? Vai viņi vismaz nevarētu pieļaut, ka katru derīgu ierīkojumu, ko ievedis atsevišķs cilvēks, uzlūkotu par ieguldījumu cilvēces labā un nodotu likumu aizsardzībai? Citādi tie ir tikai garāmejošas parādības, zibens tumšā naktī; tas nodziest un padara tumsu jo šausmīgāku.

No 1765. gada katrā draudzē ir ierīkotas skolas, un mācītājiem ik gadus jāsūta ziņas par bērnu sekmēm apriņķa baznīcu virspriekšniekiem. Nebrīnieties, ka es šo lietu jau agrāk neesmu pieskaitījis uzlabojumiem; es to neuzskatu par tādu. Pa daļai šie ierīkojumi - aiz iemesliem, kas minēti otrajā nodaļā, - ir veltas pūles, un pa daļai tie tiešām var būt kaitīgi. Dot dzimtcilvēkam zināšanas, nenodrošinot viņam brīvību vai vismaz cilvēcīgu apiešanos, tikai nozīmē skaidri rādīt tam viņa postu un dzīt viņu izmisumā.

Piektā nodaļa. Latviešu zemnieku tiesības Vidzemē.

Dès qu'une seule Classe de Citoyens est condamnẻe

ả servir, sans ẻspoir de commander, le gouvernement

est aristocratique. - La plus vicieuse Aristocratie

est celle, oủ les Grands sont despotes et les peuples

ẻsclaves. Si les Nobles sont des tyrans, le mal est

sans rẻmède; un Sẻnat ne meurt point. (franču val.)

Marmontels

Mēs redzējām, ka muižnieki drīkst darīt visu, ko grib vai kaut cik māk aizplīvurot. (Izņemot slepkavību vai atklātu laupīšanu, šais gadījumos tiesas ir spiestas viņiem sagādāt dažas nepatikšanas.) Tātad zemnieku tiesības ir tukša skaņa; bez tam es jau iepriekš pateicu, ko es ar tām saprotu. Es te uzskaitīšu nevis tos labumus, ko latvieši bauda, bet gan tos, kas viņiem pēc valdības gribas būtu jābauda. Tā nav mana vaina, ka šī nodaļa vairāk līdzināsies grēku reģistram nekā likumu kodeksam. Kādēļ Vidzemē muižas īpašniekiem tik viegli ļauj ar likumu mēteli apsegt katru nelietību? - Pie lietas!

1. Zemniekam var piederēt īpašums. Tas nenozīmē: kamēr viņš savus pienākumus uzticīgi pilda, viņš ir drošs, ka tam pieder jau viņa tēvutēvu koptais Iauks vai ka viņš to pirkuma ceļā var iegūt, vai vismaz ka no būdas, kuru viņš pats cēlis, neviens to nevar izlikt bez atlīdzības. Nē! Tas nozīmē vienīgi: labību, ko viņš vaiga sviedros izaudzējis, lopus, drēbes utt., ko viņš kopis, mantojis vai pircis, nedrīkst viņam bez iegansta par velti atņemt.

Ja mani lasītāji jau nebūtu ar iepriekš teikto sagatavoti, tad dažs labs no viņiem gribētu vaicāt, vai te runājam par mežoņiem, kas nupat no biezokņiem saskrējuši kopā, lai nodibinātu sabiedrību, vai par Āfrikas despotiem, kuriem pieder viss, kas viņiem patīk. Un tomēr šis noteikums, kāds nav bijis vajadzīgs vēl nevienai tautai pasaulē, ir latviešu tautas galvenā tiesība, kuru viņiem tikai pirms trīsdesmit gadiem pēc karstām debatēm aiz žēlastības piešķīra viņu līdzpilsoņi. (Arī pie grieķiem un romiešiem kungi daudzos gadījumos varēja lemt par to, kas piederēja viņu vergiem, bet šie vergi nebija valstī nekāda kārta, viņi nebija tās barotāja šķira. Bieži arī notika, ka tie izpirkās brīvībā, tātad viņiem bija īpašums, tāpat kā vergiem nēģeriem Amerikā. Arī tiem pieder tas, ko tie vaļas stundās nopelna; arī tie var izpirkt savas cilvēku tiesības. Tikai Eiropā veselām tautām viņu tēvzemē šo tiesību liedz.) Līdz tam nebija nekas neparasts, ka dzimtkungs no savu zemnieku mājām lika bez atlīdzības aizvest, ko vien gribēja. Visi vēl ļoti labi atceras baronu fon D., kas, ierodoties viesiem, sūtīja cilvēkus apkārt pa novadu pēc kāda tauka vērša vai nobarota teļa, lai ar to kā bagātais vīrs Vecajā Derībā varētu savus viesus par velti pamielot. Es to vislabāk varu pierādīt ar nelaiķa ģenerālgubernatora Brauna paša vārdiem. Viņš sacīja savos priekšlikumos muižniekiem 1765. gadā.

1. sūdzība. "Zemniekiem netiek atzīts it nekāds īpašums, neizņemot pat tās lietas, kuras tie ar saviem sviedriem un savām asinīm ieguvuši."

Tālāk lasām: "Ka šī sūdzība pareiza, ir vispār zināms. Zemnieks tikpat kā putns uz jumta nav drošs par savu zemi un būdām, ko viņš uz tās cēlis, bet vēl nedrošāks viņš ir par savu niecīgo kustamo īpašumu. Ja kungs pie viņa atrod ko tādu, kas tam patīk, lai tas būtu zirgs, lopi, putni vai kaut kas cits, tad viņš to vai nu nopērk par tādu cenu, ko pats nosaka, vai arī paņem gluži par velti. Pat ikgadējie lauka augļi, ko zemnieks tik sūri un grūti izraus no zemes savam un savējo trūcīgajam uzturam, nav no kunga droši. Kā tad lai būtu iespējams, ka šie nabaga cilvēki tik nelaimīgos apstākļos raudzītu iegādāties kaut mazāko sīkumu, kad viņi pat nevienu stundu nevar būt droši par to, ko tie sapelnījuši?"

Vai var prasīt vēl autentiskāku attēlojumu? - Šā pārmetuma sekas bija šāds landtāga lēmums, kuru izsludināja no kancelēm:

"Ja zemnieks savam kungam ne darbu, ne nodevas, ne aizdevumus nav parādā, tad viņš drīkst paturēt par īpašumu: savus lopus, savus zirgus, savu naudu, savu labību un sienu un visu, ko viņš var iegādāties vai no saviem vecākiem manto." (Galma padomnieks Šlecera kungs pareizi novērtējis šo žēlīgo rīkojumu sava laikraksta "Staats-Anzeigen" slejās, ja nemaldos, 1765. gadā.)

Tātad nemaskētās laupīšanas laiki ir beigušies; diemžēl zemnieku stāvoklis ar to nav kļuvis labāks. Mantkārība ir straujš strauts; ja aizsprosto tā parasto gultni, tas tikai jo neatturamāk rok sev jaunu ceļu un rauj līdz visu, ko vien var aizsniegt. -- muižas zemniekiem tie bija zelta laiki, kad dzimtkungs viņiem vēl varēja atņemt taukus vēršus un nobarotus teļus; tagad viņš pie tiem neatrastu vairs ne vistas, kas derētu viņa galdam. Ar nopūtām Ad. draudze atceras to laiku, kad muižnieks tās zirgus lika sadzīt kopā un iejūgt savos ratos, ja gribēja palepoties. Toreiz muižnieki ekonomijas zinātni vēl nebija tik dziļi studējuši un arklu zemes vēl pārdeva par tūkstoš dālderiem, kamēr tagad tas ir četrus līdz astoņus tūkstošus dālderu vērts; dzimtkungi vēl nebija savu zemnieku labdari un vēl nemēdza ierīkot lopmuižas.

Zemniekam vairs neko neņem nost, bet ar pārmērīgām klaušām prot viņu tā izsūkt, ka viņš vairs nekā nevar iegūt, ko būtu vērts tam atņemt. Atrod arī paņēmienus, kā piekļūt turīgāko zemnieku niecīgajai mantai. Jūtu nepieciešamību te nodot sabiedrības nicināšanai pāris tādu paņēmienu.

Kāds muižnieks, lai novērstu, kā viņš teica, zādzības kulšanas laikā, visstingrākā uzraudzībā lika izkult tā saucamās parauga rijas. Labība trīs vai četrus mēnešus paliek neapsegtās kaudzēs uz lauka, tā ka daudz graudu izbirst; peles un putni ņem savu tiesu vārpu; pat ganāmie lopi daudz izvazā; un, beidzot, naktī kulšanā nodarbināts liels ļaužu skaits, kurus vienam cilvēkam nekādā ziņā nav iespējams uzraudzīt; neņemot to visu vērā, rijniekam no katra kūluma bija jānodod vienāds daudzums labības vai arī jāpieliek iztrūkums no savas ražas. Tomēr šim cilvēkam ne ar ko neatlīdzina viņa

pūles, izņemot to, ka viņam pašam nav jāsūta kūlējs, un viņam zaudējumi ir nodrošināti bez jebkādas iespējas kaut ko iegūt.

Līdzīgā kārtā rīkojas citi, pārdodot putnus, sviestu utt. Kādam turīgam saimniekam, kam jāatbild par visiem zaudējumiem, nodod pārdodamo daudzumu un nosaka cenu, par kuru tam katra prece jāpārdod. Viņš brauc daudzas jūdzes tālu uz pilsētu un redz, ka viņa preču cena ir daudz zemāka. Ja nu viņš negrib no sevis piemaksāt, tad tam ilgi jāuzturas pilsētā un daudz jātērē. Pa to laiku preces bojājas, putni panīkst vai nobeidzas, un viņš katrā gadījumā zaudē. Lai gan viņš paliek ilgāk, viņa braukumu uzskata tikai par vienu klaušu braukumu un arī par pārdošanu viņam nekā neatlīdzina. Tiešām, orģināls līdzeklis, kā novērst krāpšanu! Lai zemnieks nezagtu, aplaupa viņu pašu! (Tiesa, nav noliedzams, ka zemnieki, muižas ražojumus pārdodot, izdara daudz blēdību, bet kāpēc viņus izlieto darbam, kas nav viņu pienākums? Būtu taču prātīgāk un taisnīgāk turēt pašiem savu pārdevēju vai arī izlietot šim nolūkam junkuru (uzraugu - vācieti).)

Kāds labums tad cēlies no iepriekš minētā noteikuma?

Kā jau teicu, nekāds. Bet ko vispār līdz: nodrošināt īpašumu uz lietām, kamēr zemkopim nav īpašuma tiesību uz zemi, pat ne droša dzīvokļa? Krietns cilvēks kautrējas laupīt putnam pērkli, sunim migu, kuru tas sarausis. Bet dzimtkungs, ja mana, ka kādas zemnieka mājas tiek teicami apsaimniekotas vai arī atrodas izdevīgā vietā un tajās ir labas ēkas, tad viņš tās īpašniekam bez kādām formalitātēm atņem. Viņš liek uzcelt dažas jaunas saimniecības ēkas un aizdzīt turp lopu baru; beidzot viņš nosaka, kuriem zemniekiem jāapar jaunās muižas tīrumi, (To dara tie muižnieki, kas savus laukus neiemērī saimniekiem, un viņi cer ar to izvairīties no jebkāda pārmetuma par netaisnīgumu. Bet vai tad zemniekiem par to nav jāapstrādā astoņdesmit līdz simt pūrvietu vairāk? Un vai tāpēc paliek nearti vecie muižas tīrumi, kurus līdz šim aruši pārceltie zemnieki?) un lieta nokārtota. Draudzei nevis muižai - nākas palīdzēt agrākajiem īpašniekiem iestrādāt zemi kādā neizmantotā vietā, un labākajā gadījumā viņam pirmo gadu laikā nav jādod nodevas no savu jauno tīrumu ražas, kura, protams, tik un tā ir maza. Vienīgais likums, kas attiecas uz lopmuižu ierīkošanu, nosaka, ka tādas drīkst iekārtot tikai tās muižas, kuras jau izsēj vismaz divdesmit pūru, un ka tām jāatrodas pusjūdzi attālu no galvenās muižas.

Uz pārmetumiem, ka muižnieki ar lopmuižām izposta zemniekus, mēdz atbildēt: katrs prātīgs muižas īpašnieks lepojoties ar savu zemnieku turību. Viņa paša intereses tam neļaujot izputināt un pārcelt turīgus un uzcītīgus saimniekus, bet liekot viņam tos pabalstīt un pamudināt. - Bet, mani kungi, kas lielāties ar šiem principiem vai kam diezgan gudras savtības, lai tā rīkotos, - ja jums tīk, sauciet to par cilvēku mīlestību, - vai tad piemērus, kas pierāda pretējo, nepiedzīvojam ik dienas? Vai tad nav vesels milzums neprātīgu muižas īpašnieku? Vai tad nav vēl vairāk tādu, kuriem šādi pantiņi arvien mutē, bet kuri tomēr it sīki aprēķinājuši, ka to peļņu, kuru uzcītīgais saimnieks iegūs no sava labi koptā lauka, viņi nevarēs vis savā labā izdot uz procentiem un ka zemniekiem ar iekritušiem vaigiem un skrandās galu galā taču jāar tikpat daudz kā tiem ar tukliem vaigiem un labās drēbēs? Ja jūsu apgalvojumi ir nopietni domāti, lai tad top! Kāpēc tad jūs negribat saviem mazāk saprātīgajiem brāļiem atņemt iespēju izputināt sevi līdz ar saviem zemniekiem? Gādājiet vismaz par likumu, ka katram saimniekam paliek viņa mantotais zemes īpašums, kamēr viņš acīm redzamas nolaidības dēļ nepelna, ka viņam to atņem; un gādājiet par to, lai šo likumu arī izpilda!

2. Minētajā atgādinājumā muižniekiem tika aizrādīts, ka pāri par katru mēru piekoptā tirgošanās ar atsevišķiem latviešiem aizskarot valsts likumus. Tāpēc landtāgs bija spiests pieņemt šādu lēmumu:

"1) Kas kādu Vidzemes zemnieku pārdod pār robežu, tam jāmaksā divi simti dālderu sods. 2) Ar tādu pašu sodu sodāms arī tas, kas zemnieku pārdod tirgū. 3) Bet, kas pārdodot izšķir pat laulību, tam jāmaksā četri simti dālderu sods."

Šis lēmums jau pats rāda, cik riebīgi tālu bija gājusi tirdzniecība ar cilvēkiem; ar šo lēmumu tika vienīgi mazliet grozīta tās forma. Vergus vairs neved uz tirgu kā Alžīrā, bet tikai izsludina avīzēs, - tas taču vismaz izskatās eiropeiskāk. Vai nu pircējs viņus ved pār robežu vai ne, tur pārdevējam nav nekādas daļas. Laulības vairs nešķir, bet atrauj bērnus no vecākiem, lai tos pārdotu vervētājiem, un - tad vēl pastāv uz Vidzemes privilēģiju, ka tai nav jādod rekrūši. (Starp citu, tagad šās privilēģijas vairs nav. Ķeizars Pāvils to atcēlis un pilnīgi pamatoti. Ja Vidzemē bija pietiekoši daudz iedzīvotāju un tā spēja pārdot jaunus puišus rekrūšos, kāpēc tad valstij pašai tos neņemt?)

Neviens patvarības veids laikam nav necilvēcīgāks kā tīša atsevišķu cilvēku pārdošana, kas tālu pārsniedz visas dzimtkungu tiesības. Lai cik stipri viņi kliedz par savām tiesībām brīvi rīkoties ar savu īpašumu, tomēr ir skaidrs, ka valsts viņiem nevar piešķirt nekādas citas tiesības pār viņu līdzpavalstniekiem kā vien tiesības dot tiem zemi un par to prasīt klaušas un nodevas. Pati valsts tikai tad drīkst rīkoties ar valsts pilsoņa personu, kad to prasa vispārēja vajadzība; līdzpilsonis to nevar nekad, izņemot visbriesmīgākos varmācības gadījumus. Bet, ja viņš pat iedrošinās savu brāli pret tā gribu un ja valsts to neprasa - nodot nāvējošajam kara sirpim, tad viņu vajadzētu kā slepkavu saukt pie atbildības tiesā. Es nesaskatu nekādu citu starpību starp viņu un kādreizējiem zielverkoopers Holandē kā vien to, ka pēdējie slepeni ķēra ārzemniekus tēvijas interesēs, bet viņš atklāti sūta savu līdzpilsoni uz nokaušanu un tātad aplaupa tēviju savā labā.

Tā kā šīs nebūšanas bija pārāk izplatījušās un beidzot ieviesās pat kroņa muižās, tad noliedza zemniekus pārdot rekrūšos. Kas attiecas uz kroņa dzimtļaudīm, tad šo aizliegumu stingri ievēro, bet nabaga privātzemniekiem nav neviena, kas par viņiem iežēlotos. Vēl 1795. gada vasarā uzpircēji atklāti dzina veselus barus šādu nelaimīgo. (Kronim tur nav nekādas daļas, jo rekrūšus nepērk, bet ņem. Tomēr daudzi virsnieki par naudu atsvabina noņemtos un to vietā pērk citus no muižniekiem - vergu tirgotājiem, it sevišķi Vidzemē un Igaunijā.)

3. "Trešais zemnieku apspiešanas veids," bija tālāk lasāms minētajā atgādinājumā, "ir pārmērība sodīšanā. Tā ir tik liela, ka sodīto cilvēku kliedzieni, man par patiesām bēdām, ir dzirdami līdz pat tronim. Mazākos pārkāpumus soda ar desmit pāriem rīkšu, no kuriem ar katru nesit vis trīs reizes, kā nosaka likums, bet tik ilgi, kamēr vēl kāds rīkstes stumburs ir vesels un kamēr āda un miesa krīt nost. Zemniekus nedēļām un mēnešiem, bieži vislielākajā aukstumā, tur klētīs dzelžos un bluķos pie ūdens un maizes. Tie visi ir sodi, kas tālu pārsniedz privātas pārmācības robežas un ko piemēro vienīgi tiesas par smagiem noziegumiem - un arī tad daudz mīkstāk, jo tās apsūdzētos vismaz tur siltos cietumos."

Šim spilgtajam, pēc dzīves uzmestajam attēlojumam 1765. gada 12. aprīlī sekoja šāds noteikums un paziņojums:

4. "Mazi pārkāpumi sodāmi in continenti (latīņu val.) ar pātagu; lieli pārkāpumi, kā, piemēram, pretošanās, nepaklausība utt., gan sodāmi ar rīkstēm, tomēr šādu rīkšu nekad nedrīkst būt vairāk par desmit pāriem un ar katru pāri drīkst sist tikai trīs reizes.

5. Nevienu zemnieku nedrīkst turēt ieslodzījumā ilgāk par divdesmit četrām stundām, izņemot gadījumu, ja viņa noziegumā piedalījušās vairākas personas un tātad izmeklēšana prasa vairāk laika. Ziemā bez tam šai gadījumā katram kungam jātur apcietinātie siltā rijā vai kādā citā siltā telpā."

Šie noteikumi liecina par ķeizarienes labo nodomu un tā vīra dedzību, kuram viņas griba bija jāizpilda. Tā arī ir visa to nozīme. Pātaga, parasti collu plata siksna pirksta biezumā ar koka kātu, ir tikpat briesmīga kā rīkstes un tikpat viegli kā tās var padarīt cilvēku uz visu mūžu nelaimīgu. Jā, tie gadījumi nav nemaz tik reti, kur cilvēki, kas sodīti ar pātagu, pēc dažām dienām nomirst; jo šis sods ir necilvēcīgs. Tā, piemēram, 1794. gada vasarā fon H. kundze kādu meitu slikti salocīta virskrekla dēļ lika pērt tik briesmīgi, ka nelaimīgā pusstundu gulēja bez samaņas. Kādu rītu fon K. kundzes istabas meita bija aizmirsusi viņas klēpja sunītim uzvārīt krējumu. Kundze to pamanīja un zvērojošam acīm sasauca savus ļaudis, lai atriebtu šo briesmīgo pārkāpumu. Nelaimīgā meitene aizbēga un noslīcinājās Daugavā. - Tā mēdz sodīt izglītotas un smalkas dāmas; un šīm līdzīgu raganu viņu starpā ir ļoti daudz. Jo tur, kur iegribām ļauta likumīga vaļa, tā ātri attīstās par visbriesmīgāko necilvēcību. Pat rīkšu sods patiesībā ļoti maz mīkstināts. Tos desmit pārus taču drīkst atkārtot dažādās dienās, varbūt ar dažādiem ieganstiem.

Šaušalīgi dzirdēt, par ko tā saucamā mājas pārmācības vara kļūs muižnieku rokās. Tā ir līdzeklis visu viņu iegribu un kaislību apmierināšanai un nodrošina muižniekus ari pret viņu varasdarbu sekām. Jo kas uzdrīkstēsies ar sūdzībām saniknot to vīru, kura varai viņš tomēr nekādi nevar izbēgt?

Kapteinis fon - ievēroja, ka viena no viņa zemnieku meitām ir skaista, un nolēma to paaugstināt par savu klātgulētāju. Viņš to paņēma uz muižu un izlietoja lūgumus, dāvanas, draudus, lai sasniegtu savu nolūku; bet viss bija veltīgi. Meita palika tikla, droši vien tāpēc, ka viņa jau mīlēja kādu citu. Beidzot viņš tai pavēlēja gulēt istabā, kas atradās viņa guļamistabai blakus. Tur viņš tai naktī uzbruka; bet šī jaunā Pamela, lai gan kungs pat savu sulaini bija atsaucis palīgā, pretojās tik sparīgi, ka viņam no sava lopiskā nodoma bija jāatsakās. Lai atalgotu tās tikumību - vai arī belzienus, kurus cīniņā droši vien bija dabūjis, - viņš tai lika uzskaitīt desmit pārus rīkšu, ko pēc taisnības bija pelnījis viņš pats, un pazemināja to par cūku meitu, un ar to lieta bija galā. (Es reiz runāju par šo notikumu ar kādu muižnieku. "Hm," viņš man atbildēja, "tā meita taču bija viņa dzimtcilvēks.")

Tādu pašu likteni piedzīvoja kāds F. muižas zemnieks, kas savai sievai negribēja atļaut būt par dzimtkunga mīļāko; un tāds pats liktenis ik dienas piemeklē ikkatru, kas kaut kādā veidā, lai arī tā būtu ļoti krietna rīcība, iemanto sava varas kunga antipātiju. 1795. gadā dzimtkungs fon J. paziņoja, ka katrs zemnieks, kas lūgšot pabalstu, dabūšot rīkstes; un tomēr ļaudīm bija visu cauru vasaru jāstrādā gandrīz tikai viņam, tā ka tiem bija gan tiesība prasīt maizi.

Kā visās Eiropas zemēs, tā arī Krievijā tiesas nedrīkst lietot nekādus spīdzināšanas līdzekļus, bet, pateicoties mājas pārmācības varai, muižnieki tos lieto, cik bieži vien grib. Cilvēku, uz kuru krīt aizdomas kādā noziegumā, per, kamēr viņš atzīstas. Tā, piemēram, fon T. kungam 1795. gada rudenī likās, ka rijnieks viņu apzog. Viņš to sasietu lika atvest pie sevis, bet vīrs apgalvoja, ka neesot vainīgs. Nevilcinoties kungs lika viņam uzdot desmit pāru rīkšu. Tas notika; tomēr nelaimīgais liedzās joprojām. Pieņemsim, ka viņš bija vainīgs: kādu sodu tad viņam vēl varētu uzlikt? Un, ja viņš bija nevainīgs, - es šausminos, iedomājoties šādu iespēju! Tā rīkojas muižas īpašnieks valstī, kur neviena tiesa nedrīkst notiesāt pieķertu slepkavu, kamēr viņš nav atzinies savā noziegumā. Bet ar kādiem vārdiem izteikt riebumu, ko pelna sekojošā rīcība! Muižniekam fon J. kungam radās aizdomas, ka kāds mēmais, kas viņam bija lūdzis dāvanu, tikai izliekas par tādu. Viņš to lika pērt, lai piedabūtu runāt. Par velti nabadziņš neartikulētās skaņās kauca vissvētākos apgalvojumus; viņu pātagoja, kamēr - es skaidri nezinu, vai pa spīdzināšanas laiku vai tikai otrā dienā, - viņš no sāpēm nomira.

Ne mazāk riebīgu šausmu darbu pirms dažiem gadiem pastrādāja kāda fon K-tu ģimene, jau ilgi pēc 1765. gada rīkojumu izdošanas. Kāda trīspadsmit gadus veca dzimtļaužu meitene bija izdarījusi dažus niecīgus pārkāpumus un, starp citu, arī slikti vērpusi. Par to kungi viņai aptina pirkstus ar liniem un tos aizdedzināja. Saprotams, ka ar jēliem pirkstiem nabadzīte nevarēja vērpt labākus diegus. Tāpēc viņu ik dienas līdz asinīm pēra ar rīkstēm, kas bija izmērcētas sālsūdenī, lai tās sāpīgāk iegrieztos miesā; viņu ieslodzīja aukstā pagraba; viņai vairāk dienu no vietas bija jācieš bads, viņu pat uzlika uz linu sukām, piesēja aiz rokām pie sienas, iedeva vienā rokā sviestu, otrā maizi un tā lika noskatīties, kā citi kalpotāji ēda. (Es atstāstu pēc tiesu aktīm.) Muižnieka meita, divpadsmit gadu vecs radījums, nokaitēja ugunī sarkanas knaibles un adatas un ar tām knieba un dūra asiņojošo upuri. Beidzot bērns izbēga un dažus simt soļus no mājas nomira. Mācītājs ziņoja par nāves gadījumu, un lietu izmeklēja. Vecākus uz visu mūžu ieslodzīja cietumā, un meita dažu radu klātbūtnē dabūja rīkstes. Bet ja viņi savu šausmu darbu būtu apdomīgāk izdarījuši? Ja viņi tikai līdz slepkavībai nebūtu nogājuši? Nu, tad neviens neuzdrošinātos tiem likt šķēršļus ceļā. Viņi tāpat nebūtu sodāmi kā viņu apdomīgākās māsas un brāļi, kuri vēl šobaltdien trako. Vēl viens pavisam nesens piemērs. Kāds fon F. kungs tik briesmīgi trakoja starp saviem zemniekiem, ka pieci cilvēki pie tam zaudēja dzīvību. Daži nomira no soda sekām, citi nogalinājās paši aiz bailēm no soda. Sesto viņš dažu nepieklājīgu vārdu dēļ, kurus tas it kā esot teicis, bet nelokāmi noliedza, lika savā istabā veselu stundu ar rīkstēm pērt, pēc tam svaidīja to ar pliķiem no viena istabas kakta otrā un beidzot grūda pret skapi ar tādu sparu, ka nelaimīgajam pāršķēlās galvaskauss. (Šai sakarībā man jāpastāsta saviem lasītājiem šā briesmu darba iznākums. Nosistais bija slepkavas mātes kučieris. Tāpēc viņa pati pirmajās dusmās paziņoja notikumu gubernatoram. Noziedznieku apcietināja un nodeva tiesai. Kāds pārāk veikls advokāts lietu prata novilcināt un, galvenokārt noraidot lieciniekus, kuri, protams, varēja būt tikai mājas ļaudis, panāca, ka pusotra gada ilgo, ārkārtīgi vieglo mājas arestu apsūdzētajam ieskaitīja par sodu, viņu tomēr atzīstot par nespējīgu rīkoties ar muižām. Muižu nodeva viņa sievai. - Fiat justitia et pereat mundus, - ļoti naivi man teica kāds no tiesnešu kungiem, kad mēs pārrunājām tikko pasludināto spriedumu.) Tādas ir neaprobežotās mājas pārmācības sekas; un tomēr tā vēl nav dzimtkunga varas galējā robeža.

Sodu, ko citās zemēs drīkst uzlikt vienīgi tiesa ar valdnieka piekrišanu, Vidzemē uzliek muižnieki paši ar savu augsto varu, proti, cietokšņa darbus. Ja kāds zemnieks ir iemantojis sava visvarenā kunga antipātiju vai arī viņš stāv ceļā kādam muižnieka nodomam, tad kungs nosūta viņu uz tuvāko cietoksni un liek noziedznieku nodot uzraugam uz zināmu laiku spaidu darbos, ar kuriem tiesas soda vienīgi slepkavas. Te nav vajadzīgas nekādas formalitātes, izņemot to, ka drēbes un vīzes, kuras nereti pavisam nevainīgais ieslodzītais nav novalkājis, jāatdod atpakaļ, kad muižnieks savu zemnieku atprasa. Rīkojums par to izdots 1765. gada 17. janvārī.

Es zinu un atkārtoju, ka ne visi muižu īpašnieki izlieto mājas pārmācības varu tik mežonīgā kārtā. Ja kāds apgalvotu, ka vesela kārta ir necilvēcīga un cietsirdīga, tad tas izteiktu nejēdzīgu apmelojumu. Bet atstāstītie piemēri rāda, par ko mājas pārmācību var pārvērst un par ko bieži to arī pārvērš; un ar to pietiek, lai pierādītu, ka tā jāatceļ. Pat vislabsirdīgākais muižnieks nevar par sevi galvot, ka viņš to nekad neizlietos nelietīgi. Ja viņš nav uzbudināts, tad nosoda citu muižnieku rīcību; un tieši tā pati rīcība viņam liekas vajadzīga un taisnīga, kad viņš iedomājas, ka ir apvainots, vai arī kad viņš sakaitināts.

Man ir zināmi ļoti bēdīgi tamlīdzīgi gadījumi. Es tos neminu tikai aiz cienības pret vainīgajiem; bet šie gadījumi ir tik parasti, ka katram patiesi cēlam cilvēkam jādreb par to, vai tas nākošajā stundā jau nebūs noliedzis savus principus un rīkojies netaisni un nežēlīgi. Tāpēc neviens labs un prātīgs cilvēks, kas pazīst pats sevi un citus cilvēkus, nopietni nevēlēsies, lai pastāv despotu tiesības - tās tomēr tā sauc. Mēs rūpīgi noliekam tālāk nost pielādētu šaujamieroci, lai gan esam droši pārliecināti, ka protam ar to apieties. Kāpēc tad, kāpēc neiznīcina neaprobežoto sodīšanas varu, kas ir tik nesalīdzināmi bīstamāka? Nav jābaidās no ļaunām sekām, ja zemniekiem atņemtu šo bubuli. Kas viņiem citās zemēs liek būt paklausīgiem un ieverot kārtību, tas to panāktu ari še: naudas vai cietuma sodi, ko uzliktu muižas tiesas, kā, piemēram, Stukmaņos; tikai tām, protams, nevajadzētu būt dzimtkungu ieceltām un no viņa atkarīgām.

Kā jau teicu, Stefans Batorijs gribēja atcelt miesas sodus. Viņš uz šo lietu skatijās pareizāk nekā Gustavs Ādolfs, kurš muižniekiem atstāja mājas pārmācības varu un līdz ar to arī līdzekli, kas laupa nozīmi visiem valdības pasākumiem. Latvietim ir dotas tiesības; viņam ir aizrādīts, lai lūdz tiesas viņu sargāt, ja šīs tiesības tiek aizskartas. Bet, kad nu viņš dabūjis savu taisnību, tad viņam atkal jāatgriežas atpakaļ sava ienaidnieka varā. Necik ilgi - un tas jau atradis ieganstu, lai ar mājas pārmācību atriebtos viņam par tiesāšanos. Kamēr šo varu neatceļ, tikām tiesību piešķiršana ir tikai asiņainā posta nežēlīga izsmiešana. Latvietis dara visprātīgāk, ja tas šīm tiesībām nepievērš nekādu uzmanību. Viņa rēķins: "Cik sūdzību, tik reižu desmit pāru rīkšu" - ir nemaldīgs. Ja viņš tās nedabū tiesā, tad mājās tās atrod jau sasietas.

6. Pēc bieži atkārtotās 1756. gada pavēles latviešus nedrīkst kavēt precēties; ja tas notiek, tad viņi atrod aizsardzību virskonsistorijā.

Dzimtbūšana līdzinās tam apģērbam, ko teikā kāds tirāns licis apvilkt saviem gūstekņiem un kas tik cieši piekļāvies ķermenim, ka viņi vairs it nemaz nespējuši kustēties. Nevar nemaz iedomāties, cik dziļi muižnieku despotisms iespiežas visintīmākajā cilvēka svētumā, viņa mājas lokā. Namatēvs vienīgi tikmēr ir kungs pār savu ģimeni, savu namu, savu tīrumu, kamēr lielkungam nav laika par to painteresēties vai kamēr viņam tas neienāk prātā. Ir tādas muižas, kur kungs pavēl, kas un kurā dienā zemniekam jāsēj. Zemnieks, protams, saprot labāk par kungu, kā jāsaimnieko uz tā zemes stūrīša, uz kura viņš dzimis un audzis un kurš ir viņa bēdu pilnās dzīves vienīgais mērķis, - bet zināmā diena notiek izmeklēšana, un viņu per, ja nav paklausījis nereti smieklīgajai pavēlei.

Bet sāpīgāki nekā viss tas ir spaidi, kas viņam jāpacieš, izvēloties sievu. Šādi spaidi joprojām pastāv, neraugoties uz visiem rīkojumiem. Tas sāpīgi aizskar viņa sirds visvārīgāko vietu; tas izposta vienīgās laimes jūtas, kas nabaga cilvēkam vēl varētu atvieglināt viņa bēdas. Padariet viņa jūgu vēl smagāku, ja vien ir vēl smagāks par to, ko viņš jau nes, tikai dodiet tam sievu, kas viņu mīl un ko viņš mīl, un dzīve tam

nezaudēs savu pievilcību. Kad viņš pēc nokalpotās nedēļas noguris pārnāk savā dūmu pilnajā būdā, tad, redzot dzīvesbiedreni, tās sniegtais negaršīgais ēdiens un ūdens malks viņam kļūst par spirdzinošāko mielastu, kas tam dos drosmi un spēku arī savu atpūtas laiku ziedot darbam; jo viņš taču atdod savus spēkus viņai, paša izvēlētajai dzīvesbiedrenei, un bērniem, ko tā viņam dzemdējusi.

Ar šo spirdzinošo malku varaskāre un skopums atrāvuši nožēlojamā dzimtcilvēka iztvīkušajām lūpām; arī visintīmākajām un vissvētākajām sirds tieksmēm bija jāpakļaujas mantkārības aprēķinam. Pat vecāku domas muižnieki neievēroja, bet, tāpat kā savos ganāmpulkos, atļāva tikai tādu savienošanos, kas atbilda viņu interesēm. Lai savās muižās vairotu cilvēku skaitu, daudzi jaunajiem puišiem pavēlēja izraudzīties līgavas no svešiem apgabaliem; viņi pat noteica, kuras meitas tiem bildināt. Turpretī, ja sveši precinieki bildināja viņu apgabala meitas, tad viņi it vienkārši nedeva savu atļauju. Protams, galu galā arī cēlāk domājošiem kungiem vajadzēja spert līdzīgus pretsoļus, un zemnieks, iespīlēts savtības mašinērijā, zaudēja vispatīkamāko, vissvarīgāko cilvēka tiesību. - Citās muižās turpretim ar negodu padzina ikkatru precinieku, kas neatnesa ievērojamas dāvanas.

Biežās un veltīgās sūdzības galu galā piespieda valdību izdot minētās pavēles: ka bez likumīga pamata zemniekiem nedrīkst liegt līgavu un no preciniekiem nedrīkst prasīt dāvanas, pie kam par pēdējā punkta pārkāpšanu bija paredzēts simts dālderu liels naudas sods. Ievērojot latviešu apstākļus, arī šīm pavēlēm varēja būt vienīgi ļoti maza nozīme. Tiesa, svešais precinieks tagad sūdz, ja viņu atraida; jo paša kungs viņu atbalsta un viņš neatrodas tā cilvēka varā, kuru viņš sadusmo. Bet, ja paša kungs ir tas, kurš ierobežo viņa vēlēšanos, tad viņš cieš klusu, un tas tam arī jādara, jo viņš un viņa sieva visu mūžu būs zem šā kunga pātagas. Tas drīkst izvēlēties tikai ar sava kunga acīm un tāpēc dažreiz vienīgi to sievieti, kas kungam liekas noderīga par mīļāko.

Ar cik vieglu prātu kungi pēc savām iedomām lemj par savu ļaužu dzīves laimi un nemaz nepadomā, ka viņi dara nepareizi, ziedojot to savām sīkajām ērtībām, to rāda sekojošais notikums.

Kāds fon - kundzes sulainis pēc uzticīgi nokalpotiem piecpadsmit gadiem gribēja precēt jaunu zemnieci. Cienīgā kundze to aplūkoja, atrada par neveiklu un lempīgu un, tuvākas ziņas ievācot, izzināja, ka viņa no tā saucamajiem smalkākiem darbiem, t. i., veļas apstrādāšanas, uzpošanas utt., nekā nejēdzot. "Es to bluķi nevaru lietot!" teica fon - kundze, un uzticamā sulaiņa sirsnīgais lūgums ar to bija noraidīts. Tomēr tas viņa sirdi nenomierināja. Viņš pāris gadu turpināja sakarus ar savu līgavu un nedeva kundzei mieru ar lūgumiem, beidzot viņš krita tai pie kājām un izstāstīja, ka meita esot cerībās. "Tad lai viņa kļūst par netikli!" cienīgā kundze sacīja majestātiskā mierā. Nabadziņš raudādams aizgāja un solīja tam, kas nelaimīgo precēs, kā pūra naudu astoņdesmit dālderu, kurus viņš, sūri taupīdams, bija sakrājis. Kāds cilvēks atradās, un sulainis lūgtin lūdza kundzi dot atļauju šim cilvēkam. Šī izturēšanās un lūdzēja nožēlojamais izskats kundzi beidzot aizkustināja, un viņš dabūja kāroto atļauju pats sev. Par šā notikuma patiesīgumu nevar rasties nekādas šaubas. Fon - kundze pati mēdza par to stāstīt, lai izskaidrotu, kā viņa tikusi pie teicamas kalpones; jo minētā meitene kļuva par visuzticīgāko, uzticamāko un strādīgāko kalpotāju visā muižā.

Arī līgavas kungiem ir joprojām ļoti viegli izjaukt katras precības, kas tiem nepatīk. Cik viegli gan ir izdomāt likumīgu, ja arī ne taisnīgu iemeslu aizliegumam vai arī bailīgu meiteni, citiem klāt neesot, piedabūt, lai viņa atsaka! Arvien vajag daudz drosmes, lai aizstāvētu savas sirds prasības pret neaprobežotajiem varas kungiem, jo tas tiešām ir liels risks. Vēl 1793. gadā kādu meitu, kas savu precinieku no svešas muižas negribēja atraidīt, - muižā tik briesmīgi pēra - protams, ar kādu citu niecīgu ieganstu, - ka līgavainis atsacījās, jo viņš negribēja sievu, kas uz visiem laikiem padarīta slimīga. Viņa paša muiža to piespieda pret mocekli izturēties taisnīgi.

Kādā citā muižā arendators-muižnieks kādai meitai tāpat liedza iziet pie sveša zemnieka. Pēdējais griezās pie īstā dzimtkunga un bez grūtībām dabūja uzsaukšanas zīmi; bet sava pretinieka atriebībai viņš tomēr neizbēga. Arendators liek jaunsalaulātos sagaidīt uz ceļa, kad viņi nāk no laulībām, līgavu izrauj no ratiem un apcērp tai pusgalvu, lai samaitātu viņai kāzu priekus, kā fon - kungs mēdza teikt. Kāds briesmīgs varasdarbs civilizētā zemē! Kāda zemiska ļaunsirdība! Vai šis vīrs nebūtu Falariss, ja viņam būtu tāda vara?

Visas meitas nav tik stingras kā šīs; kamēr muižnieki būs pavēlnieki pār mugurām, viņi valdīs arī pār sirdīm. Pātaga vēl vienmēr ir latviešu mīlas dieve un tāda arī paliks, kamēr Pēterburgā par viņiem neapžēlosies un muižniekiem neatņems varu pēc patikas uzlikt sodus.

Gitas nebūšanas rada tas apstāklis, ka rīkojumos runā vienīgi par zemniekiem, kas ir kaut kur dzimtpiederīgi. Tāpēc dzimtkungi izmanto šo izdevību, lai katru brīvu latvieti vai arī vācieti, kas bildina kādu dzimtļaužu meitu, uzskatītu par klaidoni un tam likumīgā kārtā liegtu savu atļauju. Pat konsistorija šādā gadījumā neko nevar pavēlēt.

K. muižā kāds brīvs latvietis, kurš pārtika no amata, četrus gadus precēja pēc kādas meitas. Muižas īpašniecei, citādi augsti cienījamai sievietei, bija pret viņu kaut kāds īgnums, un tā viņa lūgumu vienkārši atraidīja. Viņš vairākkārt lūgtin lūdza mācītāju un pat konsistoriju par starpniekiem; bet abi runāja veltīgi, lai gan viņam ar savu līgavu jau bija vairāki bērni. Meitai, kura varbūt būtu kļuvusi ļoti laba sieva un namamāte, nelaimīgai un nicinātai jāvelk sava dzīvība kā apsmietai sievietei. Tādā mērā latviešu liktenis, visa viņu dzīves laime atkarīga no viņu varaskunga garastāvokļa! Es lūdzu fon A. kundzi man piedot, ka bija jāatstāsta šī nežēlība, kas varbūt ir vienīgā, ko viņa pa savu muižas valdīšanas laiku izdarījusi. Par to nedrīkstēja ciest klusu, jo tā tik neapgāžami rāda, ka pat vislabāko un laipnāko kungu labsirdība un laipnība neder par pierādījumiem dzimtbūšanas aizstāvēšanai. Kurš no viņiem var par sevi galvot, ka tam neuznāks kaut kādi untumi vai nelabs garastāvoklis, - un daudzi no viņa līdzcilvēkiem un līdzpilsoņiem kļūs nelaimīgi. Patiesi, cilvēks, kuram ir iespēja darīt visu ļaunu, ko viņš grib vai arī ko prot nomaskēt, arvien ir bīstams, kaut arī tam būtu vislabākais raksturs.

Laipnā daba, kura vismaz remdina visu ļaunu, ko cilvēki dara, arī šai ziņā gādā par saviem bērniem, cik spēj. Tā nelaimīgajam, kam jāpiecieš dzīves lielākā laime, nocietina smago sirdi un padara to bezjūtīgu pret šās laimes jaukumiem. Bads visādā ziņā ir mīlas pretinde. Cilvēks, kam pastāvīgi jācīnās ar nabadzību un kas nevar cerēt uz citu savas cīņas iznākumu kā vien nāvi, jūtu ziņā nogrimst līdz tai pašai pakāpei, uz kuras atrodas vientuļš mežonis vai pat dzīvnieks. Visas maigākās jūtas, viss, kas pieder pie cilvēcības, tam ir svešs. Vienīgais gods viņam ir tas, ka viņš nekad nav pērts, ("Es nekad neesmu nogriezies no taisnā ceļa," saka uz savas nāves gultas brīvais, godīgais cilvēks. "Es nekad neesmu muižā pērts," sacīja mācītājam kāds cienījams igauņu sirmgalvis īsi pirms savas nāves. Sk. jau atstāstīto verdzības vēsturi utt. Ai, svētā cilvēce! ) viņa draudzība - patika kopīgi iedzert, viņa mīlestība - miesas kārība.

Šo latviešu bezjūtību muižnieki izmanto, lai aizplīvurotu savu cietsirdību pret viņiem. "Viņam tas viena alga!" un "Ko zemnieks zina no mīlestības!" - tā mēdz teikt, liedzot tam izraudzīto dzīvesbiedreni vai piespiežot viņu precēt sievieti, ko tas nevar ciest. Bet, kad latvietis savu sirmo tēvu sasit līdz asinīm, kad viņš savas sievas un bērnu bēres izlieto tikai kā izdevību piedzerties, kad viņš no savas dzīvesbiedrenes zārka tūliņ steidzas pie kāda cita sievišķa radījuma, vienalga, vai tā ir tīkama netikle vai ķildīga ragana, kas var apmierināt viņa miesīgās vajadzības un adīt cimdus, - kas tad vainīgs šai lopiskajā bezjūtībā? Jūsu vaina tā ir, augstdzimušie despoti! Neraugoties uz jūsu smaidošo ārieni, uz jūsu skaļajām, jūtelīgajām frāzēm par cilvēkmīlestību un augstsirdību, jūs, tāpat kā agrāk mūki, raugāt noturēt savus līdzpilsoņus uz viszemākās kultūras pakāpes. Jūsu varmācīgā kāja konsekventi samīda viņos katru maigāku cilvēka jūtu ziediņu. Viņiem jābūt lopiem līdzīgiem, lai jūs varētu pārpilnībā baudīt visizmeklētāko, visizsmalcinātāko greznību. Tāpēc jūs viltīgi apejat katru pavēli, ko izdod viņu labā. Tāpēc jūs sodāt kā noziegumu katru cēlākas pašapziņas mošanos vai arī zobojaties par to, izlietodami to jaunām mocībām. Ar saplosītu muguru, tukšu vai pelavām pildītu vēderu, ģērbies skrandās, latvietis, protams, nepacelsies līdz mīlestībai, draudzībai, augstsirdībai vai kaut kam citam, kas pieder pie cilvēcības. Bet dodiet viņam brīvību un laiku pelnīt un izglītoties, un viņš drīz kļūs cēlāks, kļūs par labāku cilvēku nekā lielākā daļa no jums. ("Les laboureurs des champs," saka gudrais Renals, "sont partout les plus honnêtes et les plus vertueux des hommes, lorsqu'ils ne sont ni corrompus, ni opprimẻs par le gouvernement. "Histoire philos. Des deux Indes. (franču val.)) Tie nedaudzie novadi, kur tagad mīt zemnieku turība, kura periodiski maina savu vietu, pierāda, ka mani vārdi ir patiesi.

7. Zemniekam ir tiesība no sava dzimtkunga prasīt pabalstu - sēklu un maizi.

Lai laukus arī pēc visplašākajām neražām varētu apsēt, tad jau pirms 1765. gada kāds rīkojums nosaka, ka muižu īpašniekiem no vienas ražas līdz otrai jāpaglabā katram arklam divdesmit pūru rudzu, ko aizdot zemniekiem. Tiešas vispārējas neražas Vidzemē ir retas, bet zemnieki - cik dīvaini! ik gadus cieš badu; un to visos laikos vēl palielināja, liedzot viņiem. pabalstu. Jo daži muižnieki gandrīz visu savu labības krājumu pārdeva, citi to pārvērta degvīnā, un vēl citi bija izrēķinājuši, ka rudenī, kad zemnieks maksā savus parādus, labībai ir mazāka vērtība nekā ziemā un pavasarī, kad viņiem vajadzīgs pabalsts. Tādā kārtā tad muižnieku vairums - pa daļai aiz nespējas, pie kuras viņi paši bija vainīgi, pa daļai aiz īstas cietsirdības - pameta zemniekus visbriesmīgākajam badam, kas nopļāva daudz cilvēku. Ja kādreiz tiešām uznāca neraža, tad gandrīz vai puse zemes palika neapsēta, un vienam nelaimīgam gadam sekoja daudz citu un bieži pat pilnīga zemnieku izputēšana.

Minētajā gadā šo iemeslu dēļ atkārtoja vecos rīkojumus par rezerves labību. Landtāgs - mēs zinām, kāds spēks to mudināja uz labdarību, - nolēma, ka katram dzimtkungam jāaizdod saviem ļaudīm labība maizei, tikko iesākušies lauku darbi, un valdība pavēlēja, ka ik pavasari jāpārbauda, vai labības krātuvēs atrodas katram arklam noteiktie divdesmit pūri.

No šā noteikuma jau redzams, ka tas galvenokārt pašu vainīgo ierosināts, kuriem vairāk rūpēja nezaudēt savus lauku apkopējus nekā atvieglināt viņu postu. Tīši pārprotot, šo rīkojumu iztulkoja tā, it kā aizdevumi maizei būtu jāņem no rezerves labības, un tādā kārtā tika izjaukts valdības gudrais nodoms zemē pastāvīgi turēt krājumā viena gada sēklu. Tālāk, zemniekiem ziemā aizdevums vajadzīgs tāpat kā pavasarī, lai gan tad viņu spēkus nevar tik tieši izlietot muižas labā. Ar viņu pašu krājumu pēc parastām ražām reti pietiek līdz janvāra beigām, un peļņas iepēju ir ļoti maz šai zemē, kurā nav pilsētu un fabriku. Bet agrajiem aizdevumiem nepietiek ar tiem divdesmit pūriem rezerves labības, ja arī būtu likumīgi tos izlietot šim nolūkam. Ir arī tādi muižnieki, kas minētos rīkojumus pat izlieto savu zemnieku izputināšanai. Aizbildinādamies ar to, ka viņiem rezerves labība jāglabā līdz pārbaudes laikam, viņi zemniekiem neaizdod vis labību, bet naudu labības iepirkšanai. Zemniekiem jāmaldās pa visu zemi, dažreiz pat līdz Baltkrievijai, kamēr viņi dabū pirkt labību par sešiem līdz deviņiem ortiem (Trīs orti līdzinās vienam Saksijas kurantdālderim. ) pūrā. Rudenī par to dod tikai trīs ortus, un zemniekam jāpārdod divi vai trīs pūri, lai samaksātu vienu, kas pavasarī apēsts.

Arī krājumu pārbaude ir tikai tukša formalitāte. To nekad neizdara stingri, bet bieži neizdara nemaz; ir izdomāti tūkstoš līdzekļu, lai to padarītu pavisam nenozīmīgu. Tā, piemēram, labību, ko pārbaudot nepārmērī, saber uz slīpiem dēļiem; ātri pārvadājot, vienu un to pašu labību rāda vairākās muižās; tūliņ pēc apskates to aizved pārdot utt.

Kā redzam, šie rīkojumi tātad ir tikai nederīgi paliatīvi pret nāvīgu ļaunumu. Tas ir pilnīgi jāiznīcina, ja grib izdziedēt valsti. Lai zemkopi pasargātu no nabadzības un bada, nepietiek ar to, ka viņam nodrošina pabalstus. Tie viegli var kļūt par savtības ieroci un aprij jauno ražu, pirms tā vēl uzdīgusi. Nē! Zemes svarīgākā kārta labāk jānostāda tā, lai tai nekad nevajadzētu pabalsta vai arī tikai reti vajadzētu tā. Jāierobežo, -jūtos spiests to atkal un atkal atkārtot, -jāierobežo lielkungu postīgā patvaļa; uz visiem laikiem jānosaka klaušas, šķūtis un nodevas; tad zemes arāju nekad nespiedīs labības trūkums un pats muižas īpašnieks gūs to labumu, ka viņš ar mierīgu sirdsapziņu varēs rīkoties ar visu savu ražu.

Šās pēdējās ērtības dēļ daudzās muižās ir ievesti pasākumi, ko muižnieki labprāt gribētu iztulkot par labdarīgiem darbiem, bet ko īstenībā izgudrojusi tikai viltīga savtība. Tā daži muižu īpašnieki dāvināja saviem zemniekiem pāris simtu pūru labības, tas ir, viņi tos aizdeva uz visiem laikiem. ( Kam ik gadus bija jāaizdod ap četri simti pūru, tie apmēram divus simtus ziedoja pastāvīgajam aizdevumu krājumam.) Šo fondu glabā īpašā magazīnā, no kuras viena atslēga ir kungam, otra zemnieku vecākam. Katram saimniekam ik gadus jāpieved klāt pāris pūru labības, lai daudzums kļūtu pietiekoši liels aizdevumiem, bet bez tam vēl jāmaksā parastie augļi, ja viņš no magazīnas kaut ko aizņemas. Nu, kur tad ir tā šķietamā labdarība? No šā ierīkojuma labumu gūst vienīgi dzimtkungs, jo lielāko daļu pabalstu, kas viņam jāpiešķir saviem ļaudīm, tas ir no sevis novēlis un uzvēlis viņiem pašiem. Zemniekiem jānes jauna smaga nasta, lai kungs varētu neaprobežoti rīkoties ar visu savu ražu. Kas zina, vai kāds no nākošajiem dzimtkungiem vai šķietamais labdaris pats kādreiz neatzīs šo ierīkojumu par lieku un neatcels to, atkal pats uzņemoties aizdošanu un par to paturot sev magazīnu ar visiem papildu pievedumiem. (Vismaz An. muižas dzimtkungs 1795. gadā patvarīgi un bez zemnieku ziņas pārdeva dažus simtus pūru no magazīnas, lai arī zemnieki, viņš teica, gūtu labumu no augstajām cenām, īstenībā, lai viņam turpmāk tiem vairs nebūtu jāaizdod arī nauda.) Viņš to vismaz nekavēts varētu izdarīt, jo šis ierīkojums nav apstiprināts tiesā un zemnieki neiedrošinātos sūdzēt. Tiešām! Viens no nepieciešamākajiem likumiem būtu tāds, kas muižniekiem aizliegtu būt labdarīgiem, tas ir, nodarboties ar finansu spekulācijām.

Lai šīs magazīnas varētu dot kādu labumu, tad vismaz aizdevumus vajadzētu atmaksāt bez augļiem. Sola, ka tas tā notikšot, tiklīdz būšot izspiests tik daudz, cik zemniekiem ik gadus vajag. Es tikai baidos, vai tad nesāksies atkal citas spekulācijas, kurām būs vajadzīgs kāds pārpalikums.

8. 1765. gadā, laikmetā, kas bija tik bagāts ar labiem nodomiem un tik nabags ar derīgiem panākumiem, atjaunoja arī Gustava Ādolfa pavēli, ka katrs zemnieks, kuram dara pārāk lielu netaisnību, drīkst sūdzēties tiesās. Jo šis vecais likums bija pavisam zaudējis savu spēku un aizmirsts, un latviešus tādā mērā saistīja muižnieku tiesības, ka viņi bija tikpat bezspēcīgi kā muša zirnekļa tīklā.

Ko domā, ko jūt mani lasītāji, dzirdot par šīm atjaunotajām tautas tiesībām? Tātad valsts visderīgākajiem pilsoņiem vispirms vajadzēja atļaujas lūgt aizsardzību, ja vardarbīgā kasta, kas dzīvo viņiem blakus, izdomā jaunus laupīšanas, jaunus spīdzināšanas veidus? Tātad spīdzinātam cilvēkam vajag atļaujas vaimanāt, kad viņš aiz sāpēm ir tuvu nāvei? Zvērs, ko moka, rauga glābties, aizstāvēties, atriebties, un tā pūles atzīst par attaisnojamām. Turpretim cilvēkam, civilizētas valsts pilsonim, tās uzturētājam, kas ir bijis pirmais saimnieks zemē, kurā viņu tagad moka un mīda kājām, nebija atļauts meklēt glābiņu? Mēmi un pacietīgi viņam bija jālokās zem savu vareno izsūcēju kājas un pātagas; arī bēgt no šā posta bija un ir stingri sodāms noziegums. (Tā kā muižniekiem ir dota vara bēgšanu bargi sodīt, tad viņi gluži nopietni domā, ka tā tiešām ir noziegums. Tad jau var secināt arī tā, kā to darījis cienījamais Pangloss: tā kā mēs valkājam zābakus, tad ir skaidrs, ka kājas radītas vienīgi apaušanai ar zābakiem. Es ietu par tālu, ja te uzstātos pret aizspriedumu, kas ir tikpat vispārējs, cik nicināms. Manā vietā lai runā filozofs, kas mūsu gadsimtenī apvienojis vislielāko īsto izglītību ar domu dziļumu un aizraujošām runas spējām. "L'homme n'est pas nẻ pour la servitude. L'esclave volontaire est un lâche; mais aucun lien n'enchaêne licitement un esclave involontaire. Celui qui ne peut le briser par la force, est innocent, s'il s'en dẻlivre par la fuite et son prẻtendu maêtre est un tiran, s'il punit une action autorisẻè par la nature." Tik svarīga vieta jāpārtulko. "Cilvēks nav verdzībai dzimis. Labprātīgs vergs ir nelietis; bet nekādām saitēm nav tiesības turēt nelabprātīgo vergu. Kas savas važas ar varu nespēj saraut, ir nevainīgs, ja viņš tās nomet bēgot, un viņa kungs ir varmāka, ja viņš soda rīcību, uz kuru daba dod tiesību." Renals, Histoire philos. Des deux Indes.) Viņš drīkstēja tikai nopūsties - bet klusām! - un mirt badā. Bet galu galā - ai! - ko līdz pat šī atļauja, kas zaimo laikmetu un valsti! Ja kāds latvietis iesniedzis sūdzību tiesā, tad latvieši to diemžēl parasti izsaka ar parunu: viņš aizgājis pēc rīkstēm.

Proti, ar rīkstēm soda tos zemniekus, kuri iesnieguši neatļautu sūdzību, un tas būs un nevar nebūt gala iznākums deviņās desmitdaļās no visām zemnieku prāvām, kamēr viņiem nebūs nekādu īstu tiesību un kamēr viņu. tiesneši paši būs muižu īpašnieki.

Juzdams, ka viņā zaimo cilvēcības un īpašuma vissvētakās tiesības, nelaimīgais dzimtcilvēks krīt ceļos viņa aizsardzībai iecelto soģu priekšā. Viņš paceļ acis: tie, kuriem būtu viņam jāpalīdz, ir viņa apspiedēja radi, tā draugi. Tie paši piederīgi tai ļaužu šķirai, kura iznīcina viņa tautu un uz kuru viņš paradis pacelt acis tikai ar bailēm. To bargie lielkundziskie vaibsti jau vēstī, ko viņš var gaidīt no cilvēkiem, kuri varbūt apzinās, ka ir izdarījuši tos pašus noziegumus, kas viņiem tagad jāsoda. Stostīdamies un drebēdams viņš izstāsta savu sūdzību - viņš pats, jo dzimtcilvēks nedrīkst ņemt advokātu. (Pat padomu viņam neviens nedrīks dot. Tā kā kāds rīkojums liek sodīt kā dumpinieku ikkatru, kas zemniekus kūda uz nemieriem vai nepaklausību pret kungiem, tad šo rīkojumu piemēro ikvienam, kas viņus atbalsta vistaisnīgākajā lietā vai pamāca, kā jāmeklē taisnība. lr pareizi aizkavēt to, ka zemnieku galīgi izputina ar advokāta rēķiniem vai arī musinātāji ved uz neceļiem. Bet kāpēc viņu tiesā muižnieki, pie tam pēc likumiem, kurus viņš nepazīst? Abām šīm kaitēm diženā valdniece gribēja līdzēt, kā to rādīs septītais tautas likums, bet - es nezinu, kāpēc viņas nodoms nav izdevies. Tagad latvieši valsts satversmē ir izolēti tikpat kā cietumā, kā muižnieku mantkārībai nolemti upuri, nošķirti pat no jebkādas taisnīgi domājošo ļaužu līdzjūtības. Tāpat kā, Bastīlijas vai inkvizīcijas cietumu mūrus vērīgāk uzlūkojot, bija jābaidās pašam tur tikt ieslodzītam, tā arī Vidzemē nedrīkst veltīt līdzjūtību un uzmanību dzimtļaužu postam, jo tādu cilvēku pataisa par nemiernieku, par slepenu jakobīnieti un, rodoties pirmajai izdevībai, visniknākā kārtā vajā.)

Bet viņa pretinieks atsūta vīru, kas ir mācīts vissmlkākajos advokātu niķos. Uz bailēs drebošo zemnieku birst tūkstošiem viltīgu jautājumu. Viņš jau bez tam tikko uzdrošinās runāt un drīz vien pasaka kaut ko tādu, kas viņa lietu nostāda nepareizā gaismā un ar ko viņu pašu var padarīt par vainīgo. Vai arī viņa lietu izmeklē sīkāk, un lūk! izrādās, ka vēl nav rīkojuma - no tiem nelaimīgais tik un tā nekā nezina, - kas dzimtkungam tieši aizliegtu nupat izdarīto varasdarbu: tātad viņš ir temere litigans un kā tāds dabū rīkstes.

Tas ir ceļš, kuru Vidzemē iet gandrīz visas zemnieku prāvas; un kā gan tas var būt citādi, kamēr atstāstītie apstākļi paliek tie paši un, it sevišķi, kamēr zemnieki ir pilnīgā neziņā par saviem īstajiem pienākumiem? Kādreiz viņi gan zināja no galvas savas vaku jeb klaušu grāmatas, t. i., tās prasības, ko muižnieki bija izvirzījuši 1765. gadā. Tad viņi vismaz varēja izšķirt, vai viņiem dara pāri likumīgi vai ne. Bet no tā laika, kad muižnieki augstsirdīgi uzņēmās maksāt galvasnaudu, paradums un vaku grāmatas vairs nav spēkā. Kāds vecs zemnieks, kuram es prasīju, cik lielas īsti ir viņa klaušas, man atbildēja: "Cik Dievs ļauj un cik lielkungs grib."

Valdības rīkojumi zemniekiem jāizsludina no kanceles. To arī dara; bet, tā kā svētku dienās jānolasa vesela kaudze tādu vecu un sen vairs neievērotu pavēļu, tad mācītājs tās tikai neskaidri nomurmina un zemnieks no tām nekā neapjēdz. Viņam ir tāda sajūta, it kā svešā valodā dzirdētu evaņģēliju, ko viņš nespēj saprast. Bez tam pārpratumi viņam jau tik bieži izskaidroti ar rīkstēm, ka viņš visas tas atvieglinājumu pavēles labāk nemaz neievēro. Vai viņš nedara pareizi, ja labāk grib elst zem sava jūga nepērts nekā ar sakapātu muguru?

Visam pavēlēm, lai tās arī būtu nezin cik noderīgas, jāpaliek bezspēcīgām, kamēr zemniekiem nedod rokā iespiestu klaušu un likumu grāmatu, kāda bija Aizkrauklē, un kamēr viņu tiesību realizēšanai neieceļ tiesas, kurām tie var pilnīgi uzticēties. Pēdējo bija nodomājusi ķeizariene, kad viņa, radot gubernatora amatu. . .

9.... nodibināja divas tiesas, kuru priekšsēdētājs gan ir muižnieks, bet piesēdētāji tikai zemnieki. Katrā guberņā bija viena tāda virstiesa un ik pa diviem apriņķiem viena zemāka tiesa. Piesēdētāju amatam katra kroņa muiža izraudzīja vienu vai divus kandidātus, no kuriem apriņķa pilsētas tiesnesis izvēlējās tos, kas viņam patika, un tad izraudzītos piesēdētājus valdībai lika priekšā apstiprināšanai.

No visiem līdzekļiem, kādus vien var izdomāt, lai vergiem atkal atdotu drosmi un pašcieņu, visiedarbīgākais ir atvērt tiem ceļu uz goda amatieru; jo taisni tas galvenokārt nomāc zemāko kārtu garu un samaitā viņu raksturu, ka tiem atņemta jebkāda iespēja tos sasniegt, it sevišķi, ja viņi pieder pie citas tautības nekā augstākās kārtas. Dodiet zemkopim cerību, ka viņš ar vīrišķīgu drosmi, tikumu un prātu var sasniegt godu un svaru valstī, nebūt tādēļ neatstājot savu kārtu, ļaujiet, lai viņš redz, ka līdz ar sabiedrības uzticību iegūstamas arī priekšrocības, un drīz atkal zemnieku būdās radīsies Kamilli, Fabrīciji un Justīni. Atgriezīsies patriotisms un visi seno laiku vīru tikumi, kurus uzskata par zudušiem, tāpēc ka tie pārsmalcinātajām augstākajām kārtām ir par rupjiem un zemākajām. nav pamudinājuma pie tiem turēties. Cilvēces koks, no pašām saknēm atjaunots, atkal atgūs savu pirmatnējo spēku.

Minētās piesēdētāju vietas gan nedeva ne cieņu, ne nozīmību valstī, bet tomēr varēja nest daudz labuma. Tās vismaz notālēm atgādināja visu kārtu locekļiem, ka viņi ir vienas tēvzemes dēli, ko augstākās kārtas, it sevišķi monarhistiskā valstī, tik viegli un tik labprāt aizmirst. Tās varēja kļūt par labākas valsts satversmes pamatu. Ja turklāt vēl ievērojam, ka katrs vislabprātāk grib, lai viņu tiesā viņam līdzīgi cilvēki, un ka tādā gadījumā tiesu spriež ar vislielāko izpratni un taisnīgumu, ja apdomājam, ka nekādā citā ceļā nav iespējams likumu zināšanu izplatīt starp zemniekiem ātrāk un pilnīgāk, kā prātīgākos no viņiem vairāk gadu no vietas ar tiem praktiski nodarbinot un tad viņus sūtot atpakaļ uz dzimteni (Šos amatus, tāpat kā visas piesēdētāju vietas Krievijā, piešķīra tikai uz trim gadiem, pēc kuriem notika jaunas vēlēšanas.) , - tad dziļi jāapbrīno gudrā ķeizariene, kas, izlietodama daudzus līdzekļus, Iai savu piemiņu nākošajiem gadsimteņiem darītu cienījamu, neaizmirsa arī šo līdzekli.

Kāds apstāklis šā iestādījuma svētīgo ietekmi par nelaimi stipri ierobežoja. Zemnieku piesēdētājus ievēlēja vienīgi no kroņa dzimtļaudīm, un viņi arī sprieda tiesu tikai kroņa muižu lietas. Vai tāda bijusi ķeizarienes sākotnējā griba jeb vai tā tikai tādā veidā pārgrozīta, to es nezinu. (Vidzemē ir samērā ļoti maz kroņa muižu, un to skaits dāvinājumu dēļ ik gadus samazinās, tā ka minētajām tiesām visu gadu nav gandrīz nekāda darba. Šā un vēl daudzu citu apstākļu dēļ jādomā, ka sākumā šo tiesu varai vajadzēja attiekties uz visiem zemniekiem.) Tomēr tas ir skaidrs, ka muižnieku nabaga dzimtļaudis no visa šā iestādījuma neguva nekādu labumu, bet viņi taču sastāda deviņas desmitdaļas no tautas un ir visnelaimīgākie un visvairāk apspiestie. (Kroņa zemniekiem apstākļi vēl no Kārļa XI laikiem ir daudz labāki nekā privātajiem vergiem. Viņu klaušas un nodevas ir stingri noteiktas, un īpašam apriņķa komisāram uzdots aizsargāt viņus pret ikkatru apspiešanu. Bet šie kungi paši sāk nomāt kroņa muižas. Tās viņiem labprāt dod, tāpēc ka viņi var maksāt augstāku nomu nekā jebkurš cits; jo tad viņi ar zemniekiem, kas pret tiem ir gandrīz pilnīgi neaizsargāti, var darīt tos pašus briesmu darbus, kādi ir parasti privātajās muižās.) Vietniecības iekārtas nodibināšana būtu varējusi saraut vismaz daļu no viņu važām; bet arī šis svētīgais zibens spēriens aizgāja tiem garām. Viņus nepamanīja. Viss tas smagums, kas guļ uz viņu pleciem, nospiež tos dubļos tik dziļi, ka viņus nevar pamanīt.

Šo zemnieku piesēdētāju izvēle tik maz saskanēja ar ķeizarienes nodomiem, ka kāds Rīgas zvaniķis sešus gadus no vietas sabija šai amatā. Maz ticams, ka šis cilvēks zvanu tornī un pilsētas krogos varēja nest savai tautai daudz gaismas. Starp citu, latviešu piesēdētāju amats nebija ne patīkams, ne goda pilns. Tie saņēma tikai simts rubļus algas, un nicināšana, ar kuru izturas pret viņu tautu, gulstas arī uz viņiem. Savā tiesa viņi bija pakļauti sekretāra pavēlēm, un, ja viņus saskaņā ar rīkojumu aizsauca uz citām tiesām, lai kroņa zemnieku lietās sastādītu kādu judicium mixtum, tad viņiem pat krēslu nedeva; gandrīz pat neprasīja viņu domas un, ja to darīja, tad vienīgi formas pēc. Viņiem bija tikai jāparakstās, jāaizdedzina uguns zīmogošanai, jāpadod mēteļi un jātīra zābaki vācu piesēdētājiem un rakstvežiem. Ja kādam no viņiem būtu diezgan drosmes un pašapziņas, lai pretotos šādai rīcībai, tad to kā dumpīgu cilvēku drīz atceltu un viņš varētu justies priecīgs, ja tiktu mājas bez pēriena.

Starp citu, ķeizars Pāvils, atceldams guberņas, atcēla arī visu šo iestādījumu, kas, kaut arī to izlietoja nelietīgi, tomēr bija derīgs. Lielās ķeizarienes piemiņas dēļ man to tomēr vajadzēja pieminēt. Tas nav pats mazākais apliecinājums, ka šī valdniece tiešām bijusi apgaismota cilvēku draudzene.

10. Slimības, it sevišķi epidēmiju gadījumos kroņa algoto apriņķa ārstu un vāšu ārstu pienākums ir sniegt palīdzību zemniekiem, tāpat kā citiem nabadzīgajiem.

Pēc vietniecības iekārtas projekta katrā apriņķī jābūt 30 000 cilvēkiem, bet nav gandrīz neviena, kur nebūtu vismaz 50 000, no kuriem caurmērā zemnieku būs kādi 40 000 līdz 45 000. Tā kā šim iedzīvotāju daudzumam ir iecelts tikai viens ārsts un divi vāšu ārsti, tad skaidri redzams, ka viņi var nodarboties tikai ar kroņa zemniekiem. Arī pēdējos viņi apkopj tik slikti, ka latvieši tikai ar vislielāko nepatiku griežas pie viņiem. Ārsts gandrīz nekad neapmeklē savu slimnieku - latvieti, bet, pamatojoties uz nezinātāja vēstneša informāciju, paraksta kaut kādu līdzekli, kas ir ļoti derīgs, ja nav tieši kaitīgs; jo tādā kārtā vismaz nesamaitātā zemnieka daba var netraucēti darboties. Īstenībā šiem ļaudīm viņu rīcību nemaz nevar ņemt ļaunā. Tā kā viņu algas ir ļoti niecīgas, tad tiem jādzīvo no saviem vācu slimniekiem, jo zemnieks nevar samaksāt zāles, nemaz nerunājot par ārstu. Bez tam apriņķi ir tik plaši, ka viņiem nereti būtu dienām jāceļo, lai apmeklētu vienu vienīgu slimnieku. Bet, no otras puses, atkal ir ļoti dabiski, ka zemnieki vairāk uzticas saviem latviešu un vācu pūšļotājiem nekā ārstam un ka viss šis iestādījums zaudē savu nozīmi.

Privātpersonu zemniekiem, pat epidēmiju laikos, nav nekādas citas palīdzības kā muiža, kas ļoti reti, varbūt baku potēšanai, pieņem ārstu; parasti dakterē turpat muižā. Kā Anglijas karaļi senāk pēc savas kronēšanas tika uzskatīti par nemaldīgiem kākšļa ārstiem, tāpat katra muižas īpašniece uzskata sevi par privileģētu mediķi. Viņa iegādājas rabarberu, vemjamos līdzekļus utt., un tad vai! viņas apgabala slimniekiem! Tiem vai nu jāvemj, vai arī jāmokās ar caureju atkarībā no tā, vai viņai lielāks krājums vemjamās saknes vai rabarbera. ("Es iedevu slimniekam jalapi," man kādreiz teica fon L. kundze, "jo manu drudža miziņu krājums drīz izbeigsies.") Bieži notiek gadījumi, kas varētu sacelt skaļus smieklus, ja tās nebūtu cilvēku dzīvības, ar ko rotaļājas.

Kāda zemniece bija ar sirpi sev bīstami ievainojusi krūtis, un viņu pārņēma vāšu drudzis. Viņas kundze, baroniete fon -, bija dzirdējusi, ka pret drudzi labi noderot vemjamie līdzekļi. Tāpēc viņa slimniecei deva vemjamās zāles un, kad drudzis uznāca otrreiz, deva divkāršu porciju. Sievai mokoties ar vemšanu, pārtrūka apsējs, ko bija aplikusi istabas meita, un nelaimīgā noasiņoja.

Kādā citā muižā lūdza zāles nopietni sasirgušam slimniekam, kad kungi pašlaik taisījās kāpt ratos un doties ceļā. Tāpēc pavēlēja ekonomei, lai tā dodot slimniekam no kāda ļoti stipra pulvera apmēram viena dukāta svaru. Labajai sieviņai dukāta acumirklī nebija, bet viņa mācēja izlīdzēties. Viņa ņēma dukāta vērtību piecniekos (divgrašu gabalos), piebēra godīgi vēl parastās piedevas un - iesvēra slimniekam nāvi.

Tamlīdzīgas traģikomiskas lietas, tiesa, varbūt notiek visās zemēs; bet tur slepkavīgos zāļotājus sauc pie atbildības tiesas ceļā un soda. Vidzemē turpretī kungam ir pilnīgi atļauts dakterējot nozāļot savu zemnieku, tāpat kā savu suni vai raglopu. Uz šo lietu skatās tikai no tā viedokļa, ka viņš kļūst nabagāks par vienu cilvēku. Viss šāds notikums, izņemot šo zaudējumu, atstāj viņu pilnīgi vienaldzīgu. Lai varētu just sirdsapziņas pārmetumus, viņam vajadzētu būt pārliecinātam, ka latvieši ir tādi paši radījumi kā viņš; ka tas tā ir, to viņš nebūt nenoliedz - tāpat kā to patiesību, ka Bileama ēzeļmāte runājusi; bet tikpat maz viņš tam arī tic.

Atstāstīšu kādu notikumu, kas rāda visspilgtākā gaismā, kādi muižniekiem šai ziņā uzskati. M. muižā zaldāti divām meitām bija pielaiduši venerisku slimību. Dzimtkungs griezās pie ārsta. Kā par nelaimi tas prasīja pāris dālderu vairāk, nekā dzimtkungs cerēja iegūt no meitu turpmākā klaušu darba. (Divdesmit piecus dālderus par uzturu un ārstēšanu.) Kungs, kura vārds lasāms katrā ziedojumu vākšanas listē un pie kura atrod patvērumu visi panīkušie muižnieki, izvēlējās ērtāku līdzekli, - tā kā viņa novadā iedzīvotāju netrūka, viņš nelaimīgās aizdzina pāri pār savu robežu un, piedraudot ar visstingrāko sodu, aizliedza tām atgriezties viņu tēva būdā. Vai viņas satrūdējušas vai nomirušas badā, to es nezinu. Jādomā, ka tiesas būs par viņām apžēlojušās.

Tagad pamazām ieviešas paradums, ka ļoti turīgi un - tas jāņem vērā --- slimīgi muižnieki sev un saviem zemniekiem sāk pieņemt ārstus. Bieži arī potē bērniem bakas, jo dažos apgabalos tās ir laupījušas daudz dzīvību.

Tas ir viss tautas tiesību saraksts Vidzemē, visnabadzīgākais, kādu jebkurā civilizētās pasaules zemē varētu sastādīt. Es atkārtoju, tā nav mana attēlojuma vaina, ka tas ir drīzāk netaisnības un ļaunas viltības paraugu krājums nekā apgaismotas žēlastības un taisnības piemineklis; un, patiešām, tā nav arī valdības vaina. Mēs būtu nepateicīgi, ja negribētu atzīt tās rīkojumu labo nolūku.; bet īsti uzlabojumi tie vēl nav. Tie ir neizdevušies mēģinājumi, veltas pūles, kamēr nesper pēdējo, izšķirošo soli, kamēr latviešus neatbrīvo no muižnieku varas un viņiem nedod ja ne tūliņ brīvību, tad vismaz tiesību to izpirkt. Nevajag hiēnai apgriezt vienmēr ataugošos nagus, ja grib, lai tā neplosa savu laupījumu. Viņai vajag šo laupījumu atņemt un viņu pašu slēgt važās.

Kamēr tas nav noticis, vēl nekas nav padarīts. Vienīgi dodot latviešiem īstu brīvību, var valdības pavēles padarīt iedarbīgas un pa daļai pat nevajadzīgas. Kad paši muižnieki vairs nebūs valdības pavēļu izpildītāji, kad viņiem vairs nebūs varas labākās no tām apiet vai pat pārvērst par spaidiem, kad arī zemniekiem pastāvēs tiesības un likums, - tad valdība varēs netraucēti un. nemaldināti būt zemes aplaimotāja. Ja latvietis būs paaugstināts par īstu valsts pilsoni vai ja viņam dos iespēju kļūt par tādu, tad vairs nevajadzēs izdot rīkojumus, ka viņa īpašums tam pieder vai arī ka pavalstnieks pie savas valdības drīkst meklēt aizsardzību. Vairs nevajadzēs pūlēties viņu izglītot ar uzspiestām grāmatām un ābecēm: vaiga sviedros viņš pats tieksies pēc turības, izglītības, brīvības. Latviešu tauta atkal atdzims, tā kļūs par Krievijas rotu, uz ko latviešu zemes stāvoklis viņus, liekas, nolēmis. Cildenais barons fon Šulcs rādīja ceļu. Kāpēc gan. neiet viņa pēdās?

Sestā nodaļa. Skatiens nākotnē.

Der Mensch ist mehr, als jene von ihm halten!

Mit stolzem Hohngelächter wird er einst Auf des Gebäudes morschen Trümmern gehn,

Das ihm zum Grabe zugedacht gewesen.

Šillers "Don Karloss"

Novērst valgās acis no posta, kuru viņš nevar atvieglināt, un vērst tās uz nākotni; katru pazīmi, katru parādību rūpīgi vērot un tulkot, kā zemkopis to dara pēc ilga sausuma, lai no tumšajām zīmēm izburtotu cerību uz laimīgākām dienām: tas taču ir vienīgais prieks nevarīgajam cilvēces draugam, kas savu brāļu labā var ziedot tikai savus novēlējumus. Tāpēc arī mēs savu skatienu no cilvēces kapa Vidzemē vērsīsim pretī nākamajiem laikiem. Mēs raudzīsim uzminēt, kad beidzot ausīs lielā diena, kur uz cilvēku cieņu celsies augšā mirušie, kas še liekas nolemti mūžīgai trūdēšanai. - Es novēroju, es salīdzinu un drebu! Mana tēvzeme! Mīļā tēvzeme! Tu piedzīvosi laimīgākas dienas, bet to vēstneses būs briesmīgas vētras. Varbūt tās satrieks tevi uz gadsimteņiem, varbūt uz visiem laikiem, ja krievu valdnieku gudrība tās nenovērsīs!

"Maiņa un atkārtošanās" - šais vārdos izteikta kā Visuma, tā arī atsevišķu cilvēku un tautu vēsture. Tautas paceļas no vistumšākās atpalicības bezdibeņa līdz izglītības starojošai dienas gaismai un, visspilgtākā spožuma apžilbinātas, nogrims atpakaļ pusnakts tumsā. Tās traucas projām no nekrietno elku altāriem; tās meklē Visuma garu dabas svētnīcā, meklē pa prāta ceļiem - prāta, kas ierobežots tikai pats ar sevi, un - krīt atkal ceļos ārprātīgu svēto tēlu priekšā. Viņas kaļ sev važas, sarauj tas, karo pret pasauli, lai sargātu savu brīvību., un tad atkal mierīgi un jautri ļaujas ieslēgties smagās važās. Nav nevienas brīvas tautas, kas reiz nav bijusi verdzene (Izņemot varbūt Amerikas mežoņus. Es saku varbūt, tāpēc ka mēs nezinām. viņu vēsturi.) un kas atkal reiz nebūs tā. Nav nevienas vergu tautas, kas reiz, augstu jūtu paņemta, nav uzskatījusi sevi par viscēlāko, tāpēc ka bija visbrīvākā, un kas kādreiz atkal neatkarības labā neveiks darbus, kuri pasaulei būs jāapbrīno, varbūt jānolād.

Lai to pierādītu, man nav jāpiemin Bruta un Tarkvīnija, Aristogitona un Hiparha kapi. Tā ir mācība, ko mums no jauna atgādina ikkatrs gadsimtenis. Vai pat mūsējais neredzēja, ka skaitliski lielākā Eiropas tauta no pacietīgas aitas, kas apstulbusi vēl lēkā miesnieka kūtī, kļuva par nevaldāmu tīģeri, lai pār līķu kaudzēm sev lauztu ceļu uz brīvību? Vai turpretim visbrīvākajai Eiropas tautai nevīst un nekalst tautas tiesību zari cits pēc cita? Un vai visnesaistītākās tautas zeme nepārvēršas par absolūto monarhiju provincēm? Tātad, bez šaubām, bez jebkādām šaubām, arī latviešu tautu gaida pārvērtības laikmets, kad tā ar slavu pacelsies no nenozīmības, no verdzības trūdiem un kā zirnekļa tīklu saraus važas, kurās to iekaluši muižnieciskie varmākas. Tā atradīs savus Timoleonus, kas tās karalīšus ar pātagām izdzīs no zemes, -ja tie vispār nemetis savu amatu pilnīgi pie malas.

Ka latviešu apstākļiem kādreiz jāmainās, to nenoliedz pat muižnieki. Lai nonicina viņus, cik grib, viņi joprojām veido vienu tautu, vienu veselu, kura snaudošajam spēkam reiz jāatraisās ar briesmīgu sparu, ja to nevadīs, pirms tas pats meklēs sev ceļu. Bez tam muižnieki apgalvo, --- šie paši gribot latviešus tik tālu izglītot, ka tie vairs nederēšot par viņu vergiem. Viņi gan nožēlo - vai arī cer, - ka šis laiks vēl tālu; bet viņi to grib sagatavot, protams, pēc saviem ieskatiem un nesteigdamies. Viņu bērni mantos no viņu. rokām šo svarīgo darbu un atkal atstās saviem pēcnācējiem izdevību labu darīt. Viņi grib mūžam strādāt gar šo darbu - saldā cerībā, ka tas nekad netiks pabeigts. Tāpēc vairāk pūļu ziedo, lai tautas attīstības gaitu kavētu, nevis lai to veicinātu. Jo, viņi saka, ir vissvētīgāk, ja verdzības nāves miegu pamazām pārvērš rīta snaudā un tikai pēc tam priecīgā atmoda. (Pieņemsim, ka jums taisnība; vai tad vēl nav laiks aizdzīt lietuvēnu no guļošo dusas vietas un ļaut parādīties rīta sapņiem?) Muļķīgs pasākums! Tautas gars, ja tas reiz mostas, tāpat nav valdāms kā dabas spēki. Mazākais nieks to var uzmodināt, uzbudināt, un kā brāzmains meža strauts tas sadragās bērnišķos šķēršļus, kurus liek tam ceļā. Ņemsim palīgā pasaules vēsturi. Tā mums rādīs, vai latviešiem šāda pamošanās ir tuvu un kādas būs tās sekas.

Kāda tauta ir nobriedusi revolūcijām, vispārdrošākajiem pasākumiem nevis tad, kad tās posts sasniedzis augstāko pakāpi, bet tad, kad tā visu savu postu visdzīvāk sajūt: tas ir laikmets, kurš ne vienmēr sakrīt ar pirmo, bet parasti taru seko, kas notiek aiz viegli saprotamiem iemesliem. Posta visaugstākā pakāpe notrulina prātu un apstulbina. Ikvienu pārāk daudz nodarbina viņa pašreizējās sāpes un vajadzības, lai viņš vēl spētu saskatīt vispārīgo un raudzīties nākotnē. Bet pirmajā brīvajā mirklī, kas domājošam cilvēkam ļauj atņemt elpu un apsvērt, viņš saņem drosmi un taisa plānus, kā nodrošināties pret nelaimes atgriešanos. Vienā acumirklī viņš met savu degsmi tūkstoš citu brāļu sirdīs un aizrauj tos uz darbiem, kas agrāk tiem likās neiespējami.

Tāpēc Romas patrioti asināja savus dunčus nevis pret mežonīgo Sullu, bet pret humāno Cēzaru. Uz giljotīnu nestiepa vis iedomāti lielo Ludviķi Četrpadsmito, kad Francija mantojuma kara laikā gandrīz vai badā izmira; nestiepa arī nelietīgo Piecpadsmito, kurš iedzīvojās uz tautas visnepieciešamāko vajadzību rēķina, - stiepa laipno, bet vājo Sešpadsmito. Pat Vidzemē ikkatra sacelšanās sākusies starp turīgākajiem zemniekiem, proti, kad tie domāja, ka ir iemesls baidīties no jauniem spaidiem. (Un ko no tā mācāmies? Vai to, ka zemniekus vajag spiest tā, lai tie paliek bez spēka? - Es ceru, ka mani lasītāji būs cilvēki, nevis velni. Bez tam tagad tas būs vienīgi līdzeklis paātrināt izmisuma izvirdumu. Nē! No tā jāmācās, ka ikkatrs daļējs uzlabojums ir veltīgs solis. Zemnieku stāvoklis jāreformē pilnīgi, es domāju, ka beidzot ir pienācis laiks.)

Vēsture mums māca, ka katra tauta savas satversmes un gara attīstības gaitā pārdzīvo trīs pakāpes, kurās tā visdziļāk sajūt savu postu, bet arī savu spēku, un tātad nemitīgi, vai nu sekmīgi, vai nesekmīgi, rauga uzlabot savu stāvokli. Saskaņā ar to pastāv tikai trīs īsti sacelšanās veidi: proti, tautas vai, pareizāk, tās labāko ļaužu sacelšanās pret vienu tirānu; tautas vienas daļas sacelšanās pret tās pašas tautas otru daļu, tas ir, apspiesto kārtu sacelšanās pret apspiedējiem; visas tautas sacelšanās pret kļūdainu valsts satversmi, pie kam par tās kļūdām parasti gan kā satversmes reprezentantiem jāmaksā tiem, kuru rokās atrodas vara. Franču revolūcijā, kas visā visumā pieder pie pēdējā veida, tomēr redzami visi trīs veidi apgrieztā secība: kārtu sapulces pārvēršanās Nacionālajā sapulcē; muižniecības atcelšana un izdzīšana, tirāna Robespjēra gāšana. - Starp citu, jādomā, ir redzams, ka vārdu "sacelšanās" es lietoju tā cēlākajā nozīmē - kā "lielu tautas savienošanos vispārības interesēs".

Visas tautas bez izņēmuma, protams, mums nerāda visu šo triju apvērsumu veidu šausmīgo ainu. Dažas tautas, pateicoties nejaušiem apstākļiem, jau pēc pirmā apvērsuma ir sasniegušas pēdējā apvērsuma mērķi - republikas formu; valdnieku gudrība dažas tautas ir aizvadījusi garām pirmajai vai otrajai pakāpei, bet dažas pēc pirmās katastrofas ir sakāvusi ārējā vara. Bet, ja šī rūgšana ne vienmēr izlaužas uz āru vai arī ne vienmēr vienā un tai pašā veidā, tad tomēr tā pati par sevi ir tikpat raksturīga cilvēka dabai kā zemestrīces mūsu zemeslodei. - Nebūs lieki pārbaudīt ceļu, kas ved uz ikkatru no minētajām trim pakāpēm.

Līdzko jaunā pilsoņu sabiedrība, vajadzības spiesta, ir nodevusi savu varu un likumu izpildīšanu viena cilvēka rokā, tas jau mācās izlietot nelietīgi kā vienu, tā otru. Viņš ir tautas augstākais tiesnesis; bet augstākais likums, kam viņš klausa, ir paša iedomas un paša iegriba. Viņš ir tautas augstākais vadonis; bet viņš vada tautu, vienīgi lai sasniegtu savus savtīgos nolūkus. Lai tos realizētu, viņam nekas nav par svētu, nekas nav par dārgu. Atsevišķais cilvēks un tauta viņa acīs vairs nav nekas patstāvīgs: tie ir tikai skrūvītes - ne valstī, bet tai mašinērijā, kas dod spēku viņa varaskārei. Viņš droši runā uz abiem, tāpat kā grieķu vadoņi pie Trojas: "Oν̉τε ποτ’ έν πολέμφ έναρίνμοs, ούτ ένί βονλη̃." "Karā tev nozīme maza, vēl mazāka padomē bija." Tas pats stāvoklis rada atkal tādu pašu rīcību pēc gadu tūkstošiem. Iliādā, II, 202.

Tā viņš tautu ved uz apkaušanu, lai atriebtu sievas nolaupīšanu vai lai palielinātu savas varas loku, vai arī tikai tāpēc, lai iegūtu slavu. Jau ir nepiedodams noziegums atcerēties sākotnējo līgumu starp tautu un viņu. Viņš grib, lai visam būtu tikai viens mērķis, tikai viena griba, tikai viens gars un tikai viens vēders, proti, karaliskais. Tādi ir Grieķijas un Romas, un visu pasaules tautu vissenākie laiki. Bet atsevišķais cilvēks valstī, kurā vēl maz iedzīvotāju, dzīvo pārāk izolēti; mākslas neievērojamās attīstības dēļ viņam ir pārāk maz nervus nogurdinošu izpriecu un izklaidēšanās; viņam vēl pārāk bieži vajadzīgi fiziskie un garīgie spēki, un tāpēc visi vēl nesagumst zem jūga un neaizmirst pilnīgi savu vērtību un savas tiesības. Tātad, tiklīdz tirāns aizskar kādu no dižciltīgākajiem, tas ķeras pie zobena, un elektrisks trieciens satricina visu tautu. Viens acumirklis izšķir Romulu, Tarkvīniju, Falarisu, Kristjernu likteni un gāž viņus no troņa, ja ne taisni kapā, un briesmīgā vara - pāriet kāda cita rokās.

Šādām revolūcijām reti mēdz būt citāds iznākums, tāpēc ka tās nav vis tautas attīstības, bet viņas spēka sajūtas acumirklīgas atgriešanās sekas. Lielais pūlis parasti trako kā ārprātā, neapzinādamies mērķi. Viņš gavilē kā Šekspīra tēlotie romieši ap Cēzara miesām, kuri tomēr kliedza: "Bruts lai ir turpmāk mūsu Cēzars." Viņam pietiek apziņas, lai sajustu savu postu, bet vēl pietrūkst izglītības, lai atklātu tā avotu. Tikai iestājoties sevišķiem apstākļiem, šādai tirānu padzīšanai seko brīvība. Tikai Jūnija Bruta raksturs - varbūt necieņa, kādā viņš pirms tam bijis un kas viņam neļāva cerēt uz Tarkvīnija vietu, - pārvērta Romu par republiku. Tikai tāpēc, ka Šveicē pirmo savienību noslēdza zemkopji, kas nederēja par valdniekiem, varbūt tāpēc, ka Helvēcijas robežās nebija neviena varena cilvēka, kas varētu piedāvāties par kungu un sargu, šī zeme ar vienu milzu soli pārgāja pāri visām turpmākām revolūcijām un nokļuva pie republikāniskās formas.

Parasti, kā jau teicu, tauta tikai sadragā vienu briesmoni, lai celtu vēl briesmīgāku tā vietā. Scepteris staigā no vienām rokām otrās, kamēr nonāk pie tāda, kam ir diezgan viltības, lai tautu pieradinātu pie važām, un kas spēj iegūt diezgan varas, lai tautu nospiestu stulbā trulumā.

Lai šo varu iegūtu, senos laikos lietoja šādu paņēmienu: tautu saskaldīja naidīgās partijās un karaļa piekritējus padarīja nesodāmus. Vēlāk to pašu panāca tādā ceļā, ka tautas masu saskaldīja šķirās jeb kārtās, it sevišķi ar feodālo sistēmu. Tautas tiesību uzurpatori devīgi dalījās laupījumā ar tiem, kas kalpoja par viņu uzurpācijas ieročiem, un muižnieku un garīdznieku kārtas radīja sev miesassargus pret tautu, par kuras uzticamākajiem draugiem, par kuras tēviem viņi bija solījušies būt. Bet šai iekārtojumā pašā jau bija tā bojā ejas dīgļi.

Sākumā gan viss gāja labi. Kārtās saskaldītā tauta bija ne tikai pati par sevi vājināta, bet, ta. kā katrai kārtai bija savas intereses un savas nastas, tā arī nepiegrieza nekādu vērību citas kārtas ciešanām un palīdzēja to turēt važās. Zemniekam likās taisnīgi, ka pilsētas iedzīvotājus, kuru priekšrocības viņš apskauda, nomāc ar nodokļiem; pilsonis uzskatīja zemnieku dzimtbūšanu par sev domātu labdarību, jo sakarā ar to viņš bija drošs, ka tie nesacentīsies ar viņu amatniecībā un tirdzniecībā; muižniecība apspieda viņus abus, bet garīdzniecība pievīla un pakļāva sev visus trīs.

Tā valdniekam bija izdevies vienu tautas daļu sarīdīt pret otru un kļūt par vispārēju despotu. Bet viņš nezināja, cik liela vērtība ir tam, ko viņš piešķīris abām augstākajām kārtām. Bez tam tās pašas ņēma vēl vairāk, nekā viņš bija devis, un drīz kļuva pietiekami stipras, lai ar varu panāktu neatkarību vai pat izstieptu roku pēc troņa. Bet viņa centieni ir nemieri, nevis sacelšanās. Es te nerunātu par to, tāpat kā nerunāju par ticības ķildām, ja tam nebijušas divējādas svarīgas sekas.

No vienas puses, nemieri valdniekus darīja uzmanīgus uz viņu kļūdu. Viņi nolēma iznīcināt savu darbu - feodālo sistēmu, ciktāl tas bija iespējams. Lai gūtu atbalstu no zemākām kārtām un saviem dumpīgajiem augstmaņiem atņemtu viņu nepaklausības ieročus, viņi atkal raudzīja nodibināt zināmu līdzsvaru starp kārtām un atkal atdeva īstajai tautai, ko bija tai nelikumīgi atrāvuši. Tā atcēla dzimtbūšanu Anglijā, Francijā, lielā Vācijas daļā utt., un dažas tautas pagāja garām otrajai revolūcijas pakāpei, to nemanot.

Kur valdnieki tā nevarēja rīkoties vai vismaz nerīkojās, tur zemākās kārtas feodālo nemieru laikā - un tās ir šo nemieru otrās sekas - atkal atgūst kareivisku drosmi un pašcieņu. Tās sāk saprast, ka tām ir tikpat daudz un vēl vairāk personīga spēka nekā augstākajām kārtām un ka šīs augstākās kārtas bez tām ļoti maz ko spēj; un šo mācību tās vairs neaizmirst.

Tātad, kamēr augstmaņi ar patētisko kara saucienu "par tēviju" cīnās savā starpā par to, kuram šo tēviju apspiest, tikām tauta nobriest. Vētrainās dienas paiet, valstī atkal iestājas līdzsvars, valdnieks netraucēts izlieto savas tiesības, un vājinātā muižniecība nogrimst uzdzīvē vai arī, aizmirsdama savu karotājas uzdevumu, ķeras pie miermīlīgiem nodarbošanās veidiem. No muižnieku agrākās varenības vairs ir atlicis vienīgi viņu stāvoklis pret zemākajām kārtām. Muižnieks ienīst pilsoni un izliekas to nicinām, jo vairs nevar to apspiest; viņš tiranizē savus apakšniekus, lai tā atgūtu zaudēto un sagādātu līdzekļus uzdzīvei. Viņa apakšnieki pa to laiku iepazīstas ar brīvību un uzdzīvi, ne jau paši to baudīdami, bet novērojot savrup dzīvojošo muižnieku dzīvesveidu. Viņi redz, ka muižnieki bauda visādus dzīves priekus; viņi redz, ka pašiem nav pieejams viss tas, kas dzīvi dara patīkamu, un viņus pārņem kremtoša skaudība.

Viņi jūt, ka ar tiem apietas nelietīgi, ka to posts ir viņu tirānu bagātās un krāšņās dzīves avots; viņu krūtīs uzliesmo rūgts naids. Viņi redz šos augstmaņus nogrimstam netikumos; viņi redz, ka paši sava izglītības trūkuma un nespēcības dēļ ir nenozīmīgi valstī un nereti kļūst par izsmieklu vairāk apgaisrnotajam, tikumīgākajam pilsonim; viņi sāk pēdējos nicināt, un piepeši viņiem važas šķiet nepanesamas. Netaisnībai, ko tie līdz šim panesuši ar bezjūtīgu trulumu, viņi pretojas bez saprāta, ar to panāk tikai vēl lielāku netaisnību pret sevi un. kļūst vēl niknāki. Kā ievainots vērsis, kas jūt sāpes, bet nezina pretlīdzekli, viņi pirmajā jaunajā uzbudinājumā brūk virsū visam. Viņi laupa, dedzina, slepkavo bez plāna, pat bez mērķa; tomēr galu galā viņiem labprātīgi dod to, ko tie neprata prasīt. Viņus pārvar; bet, tā kā viņus nevar iznīcināt, tad tiem dod visu, kas tos var nodrošināt pret turpmākiem uzbudinājumiem, tāpat kā tīģeris dabū garāku ķēdi, kad tas īso pārrāvis, izbēdzis, izplosījies un atkal saķerts.

Ka tauta uz šās pusizglītības pakāpes ļoti viegli uzbudināma uz sacelšanos un tad uz visbriesmīgākajiem varasdarbiem pret apspiedēju šķirām, to ir piedzīvojušas gandrīz visas zemes Eiropā. Es te gribu pieminēt vienīgi drausmīgo zemnieku karu Vācijā, kas 1525. gadā izcēlās Švābijā un maksāja dzīvību ļoti daudziem muižniekiem - gan arī piecdesmit tūkstošiem zemnieku -, un īru nemierus pret angļiem Kārļa Pirmā valdīšanas laikā. Pēc Jūma apraksta, šie nemieri tālu pārspējuši visas franču revolūcijas briesmas un pašā sākumā maksājuši dzīvību vairāk nekā četrdesmit tūkstošiem angļu; un tomēr pēdējiem tur vēl ne tuvu nebija tāda loma kā vāciešiem Vidzemē.

Arī šīs vētras pāriet. Vienalga, vai tā uzvar vai tiek uzvarēta, tauta arvien iegūst lielus labumus. Viņa atgriežas atpakaļ savā mierīgajā stāvoklī, un vara atkal pastiprinātā veidā pāriet atpakaļ valdnieku rokās.

Taču pēdējie ir iemācījušies bīties un pārmaina despotijas važas pret nesaraujamajām politikas saitēm. Viņi sāk saprast, ka muižniecība un garīdzniecība ir ļoti vāji atspaidi pret uzbudinātu tautu. Tādēļ viņi turpina tautas lietu un ļauj augstmaņiem grimt arvien dziļāk, bet tautai kļūt neatkarīgākai. Viņi cenšas iegūt tautas simpātijas, izrādīdami tēvišķīgu mīlestību un laipnību un slēpdami važas zem rožu vijām. No otra puses, viņi rauga arī iedvest bailes, taisnīgi, bet stingri izlietojot Dieva doto varu. Viņi ar vienu roku glauda pūli pie savām kājām un ar otru vēcina pār tā galvu iznīcinošam sitienam arvien atvēzētu rungu - es domāju pastāvīgās armijas. Viņi lūko celt savas valsts labklājību, lai kļūtu varenāki. Viņi veicina zemkopību, zinātnes, mākslas, tirdzniecību, un pavalstnieku pašapziņa pieaug no dienas dienā. Pamazām izzūd atšķirība starp kārtām. Zemnieks kultūras ziņā panāk pilsoni vai vismaz cenšas tam pakaļ; pilsonis ar izglītību un apgaismi panāk muižnieku un drīz aizsteidzas tam garām, jo tas viņam ir vienīgais līdzeklis, lai sasniegtu tos labumus, ko muižnieks ieguvis jau kā mantojumu; muižnieku cienījamākā daļa ar īstu humanitāti un personīgu krietnumu rauga attaisnot un paturēt tās priekšrocības, kas viņiem vēl palikušas; pat priesteris, kas vairs nevar baidīt ar pasaciņām un valdīt ar aizspriedumu palīdzību, kļūst par apgaismotāju un tautas mācītāju. Visa tauta un tās uzskati neapturami saplūst vienā vienībā un nobriest apvērsuma trešajai pakāpei, kas ir visas tautas kopīga lieta, kamēr otrā bija tikai atsevišķu kārtu un pirmā pat atsevišķu personu lieta.

Tomēr plašāk runāt par šo pēdējo lietu, bet arī briesmīgo dabas parādību -jo revolūcijas taču īstenībā tādas ir - man nav ne mazākā nodoma. Es pievērsīšos atkal latviešiem.

Ja vien kāda tauta reiz ir bijusi nobriedusi otrā veida revolūcijai, kad viena kārta ceļas pret otru ar nāvējošu zobenu, tad latvieši ir tādi. Laikmeti, kuros mainās labklājība un posts, žēlsirdība un necilvēcība, kā arī atrodama atmodas ausma -no apgaismes viņi vēl ir tālu, - latviešiem nav gan devuši cēlu pašapziņu, toties jo dziļāku viņu nelaimes izjūtu. No likumiem, kurus tiem izdeva, viņi saprata, ka tiem pienākas tiesības, un ļoti skaidri redzēja, kas pie tā vainīgs, ka viņi šīs tiesības nebauda. Viņus aicināja meklēt aizsardzību tiesās, un iznākums tiem māca, ka par viņiem tikai ņirgājas. Daudzi no viņiem, kas agrāk kā kroņa zemnieki ir pieredzējuši likumīgu un laipnu apiešanos, ar muižu dāvinājumiem nospiesti zem tā paša jūga, kuru nes viņu brāļi. (Ikreiz, kad Vidzemē dāvina muižas, viens tiek apbalvots, bet tūkstoši viņa līdzpilsoņu zaudē savas tiesības un likumu aizsardzību.) Viņi, tāpat kā tie, kuri senāk pie labiem kungiem varēja iegūt turību, redz, ka, apstākļiem mainoties, viņus izsūc, izputina un ka nekur, nekur nav glābiņa no harpiju nagiem, kas tos satvēruši. Viņiem vajag izmist; un kādu padomu dod izmisums? Agrāk, ja spaidi kļuva pārāk nepanesami, viņi bēga uz Kurzerni vai Lietuvu; bet tagad, kad Krievija ieņēmusi šīs zemes, arī šis patvērums tiem zudis. Šis apstāklis, par kuru dzimtkungi gavilē, viņiem pašiem var izrādīties visļaunākais. Visu dusmu uguni tas koncentrē tai punktā, kur tā iededzināta; tas cietējiem neļauj ķerties pie gļēvuma un vājuma līdzekļiem; tas viņus spiež meklēt glābiņu savā spēkā, sevišķi enerģiskos soļos. Šādi soļi ir iespējami, varbūt pat ļoti tuvu, un tos vairs neuzskatīs par nenozīmīgiem, ja apdomās, ka visa skaitliski lielā latviešu tauta tagad ir apvienota (Vidzemē, Kurzemē, Zemgalē un Lietuvā zemnieki ir viena tauta, kā to rāda viņu valoda un ieražas.) un cīnīsies par vienu un to pašu lietu. Kas tad pret to būtu muižniecība? Tā līdzinās ziloņa vadītājam, kas lepni sēž mugurā savam zilonim un moka to ar dzelzs iesmu, kamēr dzīvnieks, kas taču. ir stiprāks, viņu nenorauj un ar vienu kājas spērienu nesadragā.

Šāds brīdis varbūt ir tuvāk, nekā gribētos ticēt. Daudzi veltie mēģinājumi panākt savu tiesību realizēšanu likumīgā ceļā izplatījuši latviešos savādu apņēmību. ciest, un šī apņēmība ir jo bīstamāka, jo vieglāk to notur par padevību un bezjūtīgu pakļāvību, kas tādējādi pavedina uz tās nelietīgu izmantošanu. Tā, piemēram, kad 1795. gadā Skujenē daži zemnieki gribēja muižas arendatoru sūdzēt, kāds cits zemnieks viņus pierunāja, lai tā nedarot. Viņš to atstāstīja muižniekam un piebilda: "Jo ko tad mēs, nabaga zemnieki, varētu izdarīt jums, augstajiem lielkungiem. Ir labāk, ka mēs visu panesam ar pacietību." Muižnieks, lepni baudīdams savu atzīto pārākumu pār likumu, visur plātījās ar šo izteicienu. Šis vientiesis neapdomāja vai arī nezināja, ka. cilvēks tikai ar vislielāko naidu atzīst otra cilvēka neaprobežotu visspēcību darīt viņam pāri. Viņš nesaprata, ka pēc šāda izteiciena katrā ziņā un arvien vajadzētu sekot briesmīgam turpinājumam, kuru runātājs apslēpj savā sirdī.

Līdzīgu gadījumu es pats piedzīvoju. Dažas Z. muižas meitenes un zēni bija jāsūta uz Maskavu par dzimtkunga apkalpotājiem. Muižas nomnieks viņus izraudzījās un kādam sirmgalvim, kam pirms nedaudzām nedēļām bija nomiris dēls, paņēma viņa meitu, kura vecītim kā kopēja taču bija tik nepieciešama. Veltīgi tas stāstīja, ka viņa esot slimīga un muļķe, veltīgi centās ar savām vaimanām modināt līdzcietību. Spriedums, kas viņam uz mūžu laupīja vienīgo bērnu, netika atsaukts. Beidzot viņš teica drebošā balsī: "Uzklausiet manus vārdus! Dievs man ir ņēmis vienu bērnu; jūs man ņemat otru! Lai notiek Tā Kunga prāts!" sirmgalvis piebilda, klusi zobus griezdams, un, dziļi palocījies, aizgāja.

Šī lēnprātīgā padevība, šī mierīgā klusēšana zem patvaļas sitieniem, kā jau sacīju, nav tas, par ko to uzskata muižnieki. Tā nav stulba rezignācija, bet apslēptas dusmas, nozīmīgākais simptoms vislielākajam izmisumam, kas ir tuvu, ļoti tuvu. Tauta vairs nav verdziski paklausīgs suns, ko var ar sitieniem dzīt važās. Tā ir tīģeris, kas klusās dusmās grauž savas važas un ar ilgām gaida to acumirkli, kad varēs tās saraut un savu kaunu nomazgāt asinīs. Neskaitāmas ir pazīmes, kas to vēstī, tāpat kā apakšzemes dunoņa vēstī zemestrīces tuvošanos. Es pats reiz ceļojot ar šaušalām dzirdēju, kā zemnieks Jaunlaicenes krogā teica uz pūli, kas viņā ar piekrišanu klausījās: "Ko? Kungi? Tas tur augšā debesīs un tie tur Pēterburgā ir īsti kungi! Tie citi pelna, ka viņus ar rungām nosit un liek suņiem ceļmalā apēst." (Vai es darīju pareizi, ka noklusēju šo izteicienu? To es nezinu. Jūtas man aizliedza apsūdzēt nelaimīgu cilvēku, kas ļāva vaļu savām sāpēm. Katrā ziņā es ar šo rakstu labāk izpildu savu pienākumu. Sāpes nav jāsoda, ir jābeidz tās darīt. Starp citu, šie briesmīgie vārdi man bija pirmais pamudinājums pētīt latviešu stāvokli un tātad arī pirmais ierosinājums šim darbam.)

Lai pierādītu, ka tā nav vis atsevišķa iereibuša cilvēka bramanība, bet tautas nemiera balss, man jāatgādina tikai galvasnaudas nemieri.

Kāds mācītājs, attiecīgo pavēli izziņojot, nebija saprotami izskaidrojis šā noteikuma dabu un nolūku un, kā liekas, tīši radījis pārpratumu, ka no tā laika zemnieki piederēšot kronim. Tūliņ pa visu zemi sāka staigāt sūtņi no Raunas latviešiem, visur aicinādami tautu prasīt savu jauno tiesību realizēšanu. Tāpēc daudzi pagasti atteicās turpmāk kalpot saviem kungiem. Z. muižā to darīja pat muižas saime, un pavārs pateica, lai kungi paši vārot sev ēdienu: viņš esot brīvs. D. muižā draudze neielaida mācītāju baznīcā, tāpēc ka viņš, kā apgalvoja draudze, esot pavēli nolasījis sagrozītu un gribot tiem noblēdīt viņu brīvību. Visur tie draudēja dedzināt un slepkavot, ja viņiem nedošot taisnību. Repines muižā viņi pretojās tiesām, un pat zaldāti viņus tikai tad spēja izklīdināt, kad pieci bija nošauti un daudzi ievainoti. Smiltenē viņi pat ar darbiem aizskāra ģenerālgubernatoru; tas pierāda, kādu pakāpi bija sasniedzis viņu niknums. Tūkstošiem viņi plūda uz apriņķa pilsētu Valmieru un ārkārtīgi uzstājīgi pieprasīja, lai tiesas tūliņ no viņiem pašiem saņemot galvasnaudu, jo viņi vairs negribot ielaisties nekādās darīšanās ar lielkungiem. To nevarēja pieļaut, un pilsoņi steidzīgi apbruņojās. Tomēr pilsēta būtu kritusi zemnieku. dusmām par upuri, ja vien ģenerālgubernators nebūtu atsūtījis zaldātus. Dumpiniekus izklīdināja un viņu vadoņus sodīja - daļu ar cietokšņa darbiem, daļu ar nometinājumu Sibīrijā, un daļu arī publiski izpēra. Tomēr dažu muižu zemnieki joprojām stūrgalvīgi tiepās, ka viņi paši maksāšot nodevas, lai neko nezaudētu nākotnē. Kāds vienprātības gars jau valdīja starp viņiem, to starp citām rādīja Dikļu muiža. Četras nedēļas un ilgāk turienes zemnieki pacieta soda komandu, piecdesmit zaldātus un vienu virsnieku, un deva viņiem algu un lopus utt. uzturam, līdz galu galā izdeva savus noslēptos vadoņus.

Jau šais nemieros muižniekiem būtu bijis gals klāt, ja laimīgā kārtā provincē neatrastos diezgan karaspēka. Bet pieņemsim, ka reiz tas tā nebūtu; ka robežām tuvotos karš vai pat aptvertu pašu provinci, ka kāda kaimiņu valsts gribētu izmantot savā labā zemnieku noskaņojumu; ka saceltos visa latviešu tauta, kuras daļas tagad tādā mērā tuvinātas, kādi notikumi tad nebūtu jāpiedzīvo! (Ka jaunpienākušie latvieši tikpat viegli uzbudināmi kā vidzemnieki, to viņi pierādīja, kad Koscjuško cīnījās par savu tēviju. Pat Kurzemē, kurai par revolūciju taču nebija nekādas daļas, kādas hercoga muižas zemnieki sadumpojās un uzbruka pilij. Tiesa, hercoga zaldāti ar dažiem kazakiem nemierus drīz apspieda, bet tie jau arī plosījās tikai vienā muižā.) Visas Švābijas un Īrijas nemieru briesmas ir tīrais nieks pret tām, kādas te būtu jāpiedzīvo. Vācu zemnieki apkaroja tikai savas pašu tautas augstmaņus. Iri izrēķinājās vienīgi par tautai nodarītām netaisnībām, bet ne par personīgām. Viņi trakoja pret svešiniekiem, kas ierobežoja viņu tiesības un peļņas avotus, bet ne pret dzimtkungiem, kas tos izsūca, mocīja, piesmēja viņu sievas un meitas. Te turpretim kā divi nāves eņģeļi uz slepkavošanu aicinātu reizē nacionālais naids un personīgā atriebības kāre. Notiktu varasdarbi par kuriem domājot šausmās dreb sirds. Visas muižas un pilsētas tiktu izlaupītas un stāvētu liesmās. Muižu īpašnieki noskatītos, kā apgāna viņu ģimeni, un tad kopā ar to tiktu līdz nāvei spīdzināti; vispārējās jukās arī viskrietnākie nevarētu cerēt uz labāku likteni. Visus vāciešus noslepkavotu, un līdz dzīvnieciskumam nogrimušos latviešus pašus viņu mežos izdeldētu bads un zobens. Uz savu apspiedēju kapiem varbūt tiktu iznīcināta vesela tauta, un krievu ieroči ar vislielākajām pūlēm iekarotu tikai tuksnesi.

Kādas izredzes! Un tomēr, cienījamie tautas brāļi, tas nebūt nav tikai fantāzijas auglis. Pārbaudiet bez aizspriedumiem visus atstāstītos apstākļus, un jūs atradīsiet, ka ir ne vien iespējami, bet pat ļoti ticami, ka tie tā beigsies. Nepaļaujieties uz to, ka pietiks ar latviešu gļēvumu vien, lai visā sparā neizlauztos uz āru rūgstošais nemiers, kuru jūs taču nenoliedzat. Ir tiesa, katrs vergs ir gļēvs, bet vienīgi tikmēr, kamēr viņš grib spītējot panākt kaut kādu mazu uzlabojumu savā verga stāvoklī. Bet viņš kļūst par varoni, tiklīdz viņa dvēsele apņēmusies saraut važas un kļūt pilnīgi brīva. Tad no viņa iepriekšējā gļēvuma vairs atliek tikai nežēlība, kas vergu padara jo bīstamāku, jo vairāk viņš pats ir baidījies. Un, kas attiecas uz šādu pārvērtību, - prasiet vēsturei, cik ātri tauta maina savu raksturu. Atbilde jūs izbaidīs. Šveicieši, kuri verdziskā bijībā noņēma galvassegas Geslera cepures priekšā, izcīnīja kaujas pie Zempahas un Morgartenas, tiklīdz viņu vidū bija parādījies Tells. Neapolieši no rīta drebēja, redzot policijas ierēdņu nūjas, un pusdienas laikā sakāva lielu karaspēka daļu, jo viņus vadīja Mazaniello.

Pat visjaunākie pasaules notikumi var jūs šai ziņā pamācīt. Tauta, kas reiz pie Rosbahas bēga ar tādu kaunu, ka tās mazdūšība kļuva par parunu, tauta, kas savus karaļus dievināja, - vai tā nav tā pati , kas tagad satricina Eiropu un ir aptraipījusies, nogalinot labsirdīgu monarhu? Nēģeri, kas izposta amerikāņu kolonijas, varbūt vēl tai pašā dienā, kad sākās dumpis, pacietīgi locījās zem kolonistu pātagas. (Lai novērstu katru tīši pārprastu iztulkojumu, jāpiezīmē: mulati un nēģeri nesacēlās tāpēc, ka tiem bija piešķirtas tiesības, bet gan tāpēc, ka baltie viņiem praktiski liedza piešķirtās brīvības un pilsoņu tiesības.) Tātad ļoti iespējams, ka dzimtļaudis, kas tagad trīc, ieraugot jūsu pātagu, drīz drāzīsies pretī durkļu asmeņiem, lai izlietu jūsu asinis. Un, ja arī jūs tad izbēgtu slepkavas nazim, - kāds būtu jūsu liktenis? Jūs vai nu kā ubagi aizbēgtu no tās zemes, ko sagrābuši jūsu senči, noziegdamies pret cilvēci, vai arī kā ubagi beidzot atgrieztos atpakaļ pie savu tagadējo mitekļu drupām un būtu spiesti dot visu to, ko liegdami izraisījāt negaisu. Tāpēc esiet līdzcietīgi pret savu tēvzemi, saviem bērniem, sevi pašiem! Glābieties un glābiet Vidzemes tautas no tuvajiem izmisuma briesmu darbiem! Atraisiet saites, kuras jūs līdz šim esat mēģinājuši tikai slēpt!

Tomēr briesmīgās erīnijas, liekas, laupa prātu Vidzemes muižnieku tumšajai masai - kas, tāpat ka visur, arī muižniecībā ir vairākumā, - lai bērnubērniem būtu jāizpērk tēvutēvu vaina kopā ar savējo. - Ir veltīgi censties modināt šo muižnieku jūtas. Kas var pavēlēt mironim: "Celies un rīkojies"? Viņi ir pārāk apgaismoti, lai katru apelēšanu pie cilvēcības neiztulkotu par jūtelīgām, tukšām frāzēm. - Ir veltīgi vērst viņu uzmanību uz to netaisnās un cietsirdīgās rīcības neizbēgamajām sekām. Viņiem ir pārāk daudz - gudrības vai aukstasinības, vai kā vien vēl vajag, - lai baidītos no vistiešākā ļaunuma, kamēr vien tas vēl nav klāt.

Neraugoties uz to, cienījamie tautas brāļi, es jūs lūdzu vērst savas acis vēl uz kādu citu lietu. Ja arī jūsu labais gars radītu vienīgi labvēlīgus apstākļus, kuri vēl desmit un vairāk gadus aizkavētu izvirdumu, kas katram. no aizspriedumiem brīvam novērotājam gan jau iepriekš būtu jāparedz, tad tomēr jums draud ļoti lielas briesmas no kādas citas puses.

Dzimtbūšana ir pārāk asā pretrunā ar laika garu un veselīgu politiku, lai to kaut kādā valstī varētu ciest ilgāk, nekā katrā ziņā nepieciešams. Kamēr, no vienas puses, visi domājošie cilvēki to nosoda kā cilvēces pazemošanu, tikām valstsvīri skaidri sajūt, ka zemkopju kārta ir vissvarīgākā un ka valsts varu tikai tādā mērā var uzskatīt par nodrošinātu, kādā zemkopjus sargā un pabalsta. Tāpēc atceltas verdzības atliekas Silēzijā, Bohēmijā, Dānijā; tāpēc Prūsija un Austrija jauniegūtajās provincēs pašas to tādā mērā mīkstinājušas, ka tā tuvojas pilnīgai brīvībai un tai drīz jāpāriet tādā. ("Bet Meklenburgā, Lauzicā, dažos Vestfālenes apgabalos tā vēl pastāv?" Kas iepriekšējās lapas lasījis daudzmaz uzmanīgi un pazīst dzimtļaužu stāvokli ruinētajās provincēs, tas šo ierunu necels. Tur kungiem ir tiesības prasīt stingri noteiktas klaušas un ļaunākajā gadījumā arī sodīt nepaklausīgos. Zemnieki ir savas zemes utt. īstie īpašnieki. lr zināms, ka Vestfālenē daudzi iepērkas dzimtbūšanā un ka Lauzicē brīvie ar prieku apmetas uz dzīvi ar dzimtļaužu noteikumiem. Bet Vidzemē...)

Krievu valdība, bez šaubām, tik svarīgā Iietā nebūtu vilcinājusies, ja viegli uzminami apstākļi valstī nebūtu kavējuši tās rīcību. Bet tagad, kad tautas noskaņojums, kā arī uzņēmīgas valsts tuvums prasa svarīgus pasākumus iekšējā miera labā, tagad droši vien tiks atrasti līdzekļi, kā grozīt minētos apstākļus un spert lielo soli, kas Krievijai, dzimtbūšanu galīgi atceļot, dos divdesmit miljonus īstu valsts pilsoņu vairāk.

Ko es saku? Visas iekšējās attiecības var palikt, kādas bijušas, un tomēr latviešu stāvokli var grozīt. Lai gan arī krievu zemnieki ir dzimtcilvēki, tomēr Baltijas guberņas un Lietuva šai ziņā tālu atpaliek aiz īstās Krievijas. Tur nemaz nav muižnieku galmu, un visu klaušu vietā zemnieki saviem kungiem, kas dzīvo galvaspilsētā, maksā nelielu galvasnaudu, parasti piecus rubļus no katras vīrieša dvēseles, kā mēdz teikt. (Tāpēc, ja kādam uzdāvina tūkstoš dvēseļu, tas nozīmē vienīgi to, ka viņam ir tiesības prasīt no katra dāvinātā zemnieka piecus rubļus.) Šis niecīgais nodoklis, gandrīz visu turienes apgabalu auglība, kā arī brīvība no klaušām zemniekiem bieži dod iespēju iegūt lielu mantu. Nereti gadās, ka viņi apmetas kādā pilsētā, pat Pēterburgā, Maskavā, Rīgā, un kā tirgotāji taisa ļoti ievērojamus veikalus, nemaz netiekdamies pēc savas brīvības. Bet no tiem, kas paliek sādžās, daži ar piecsimt rubļiem izpērk savus rekrūšos noņemtos dēlus. Kāda starpība, salīdzinot ar Vidzemes zemniekiem! Valdībai nekad nav bijis jākļūst par starpnieci starp krievu zemniekiem un viņu kungiem. Ka valdība to uzskata par vajadzīgu Vidzemē, to pierāda daudzās, lai arī veltīgās pavēles, kas izdotas latviešu labā; to tālāk pierāda rīkojumi par zemnieku jaunatnes izglītošanu; to pierāda muižnieciskās satversmes atcelšana, ar ko līdz ķeizarienes nāvei muižnieku sapulce tika pārveidota no landtāga par vēlētu muižnieku sapulci un valdībai atstātas brīvas rokas uzlabojumiem. Es viegli varētu uzskaitīt vēl vairāk norādījumu par valdības labajiem nolūkiem; bet galma plāni monarhistiskā valstī pieder pie vissvētākajiem noslēpumiem.

Kas varētu valdībai stāties ceļā, ja tā nolemtu arī Vidzemē visu klaušu vietā ievest obroku jeb galvasnaudu? Itin nekas, jo pat pilnīga zemnieku brīvlaišana nebūtu bīstama, tāpat kā jebkurš prātīgs jauninājums plašo masu labā. Bet pieņemsim, ka valdība aprobežotos ar minēto soli; pieņemsim, ka tā vienīgi ievestu, tāpat kā ķeizars Jozefs Galīcijā, vispārējus nodevu sarakstus, kam vajadzētu klaušu ziņā noderēt par nepārkāpjamu mērauklu: kas tad notiktu ar divām trešdaļām no Vidzemes muižu īpašniekiem? Viņi par savām muižām ir samaksājuši daudz vairāk, nekā tās vērtas, viņi tās pirkuši par aizņemtu naudu acīmredzot cerībā to atgūt, izsūcot zemniekus; viņi ir izputināti, tiklīdz zemniekus atbrīvo no muižnieku plēsīgās patvaļas. Rastos nepārredzams bankrota gadījumu skaits, ciestu arī visapdomīgākie, un līdz ar izpostīto labklājību izzustu arī tās spožuma un cieņas atliekas, kas muižniekiem vēl ir; viņi būtu tikpat kā iznīcināti. Bet vai šis apstāklis valdību atturēs no taisnīga soļa? Nerunājot jau par to, ka cilvēki, kas savus nākotnes plānus dibinājuši uz līdzpilsoņu izsūkšanu, nemaz nepelna, lai tos saudzētu, - vai var sagaidīt, ka patērētāju kārtas triju vai četru simtu ģimeņu varmācīgi iegūto turību vēl ilgi uzskatīs par svarīgāku nekā pelnītāju. kārtas tūkstošu ģimeņu laimi?

Muižnieki veltīgi lolo tādas ilūzijas, pamatojoties uz dažiem pēdējā laika notikumiem. Ir dabiski, ka monarhs, kas domā, ka viņa troni apdraud Iaika gars un tieksme pēc pārmaiņām, izlieto visus līdzekļus, lai aizkavētu šādas pārmaiņas, un pat atceļ dažus uzlabojumus, ja viņam liekas, ka tie nāk par labu viņa varas ienaidniekiem. Bet kas no tā gribētu secināt, ka monarhs arī pēc pārciestām briesmām, mierīgākos laikos noredzēs, ka viņa īstā vara ir tautas laimē; ka arī tad viņš labāk gribēs valdīt pār dažiem tūkstošiem vergu tirgotāju, kuriem pieder lieli ļaužu bari, nekā pār tautām, kur katrs cilvēks ar pateicību, paļāvību, mīlestību un cieņu raudzīsies uz viņu pašu kā vienīgo valdnieku; kas tā domātu, es saku, tas zaimotu valdnieku. Pēterburgas valstsvīri ir pārāk saprātīgi, lai viņi, tāpat kā citi, no šo dienu briesmīgās vēstures negūtu atziņu, ka tikai tautu posts un apspiešana gāž troņus. Tāpēc katrs gudrs valdnieks klusībā rauga atvieglināt svarīgāko pilsoņu šķiru nastas. Katra nasta, ko viņš atceļ, kļūst viņam par drošības ķīlu - un Krievijas galmam nekas nav bīstamāks kā viņa zemnieku verdzība; viņš nevar, viņš nedrīkst kavēties to iznīcināt, kaut arī gribētu.

Tāpēc, vai latviešu tauta pati izraujas no sava posta, vai viņu paceļ taisnīga valdnieka roka, - kā vienā, tā otrā gadījumā tās likteņa izšķiroša uzlabošanās ir tuvu, un tās sekas būs muižnieku lielākās daļas izputēšana. Ļoti labi arī izprot neizbēgamo patiesību: vita rustici, mors nobilis. - bet ar šo atziņu ir tāpat kā ar Kasandras pareģojumiem. Tos atzīst par pareiziem, bet tiem neklausa. Muižnieki tīšām aizver acis, lai neredzētu draudošās briesmas. Cerībā, ka nenovēršamā vētra ķers tikai pēctečus, viņi ne par pēdas platumu negrib atkāpties no pozīcijas, ko ieņēmuši ar tik kliedzošu netaisnību. Viņi nepūlas vis izvairīties no briesmām un tās novērst, likvidējot to cēloņus, bet rauga tās vai nu pēc iespējas novilcināt, vai arī ar viltu un varu iznīcināt. Smieklīga cīņa pret absolūtu nepieciešamību.

Nē, mani kungi! Jūsu līdzšinējie paņēmieni jums drīz vairs nekalpos, un negaiss sāks neatturami plosīties pār jūsu galvām, ja jūs neiesiet vienīgo ceļu, pa kuru vel iespējams glābties. Kaut jel jūs par to izšķirtos! Visi apstākļi no jums prasa, lai jūs savu bruņniecisko tiesību atliekas izlietojat labiem darbiem, ja gribat, lai tās jums neatņem. Tātad neatsaucieties vairs turpmāk uz nākotni un pēctečiem. Ja jūs viņiem negribat atstāt taisnīgu un cēlu darbu piemērus un arī izdevību tādus darīt, tad ir iemesls baidīties, ka jūs viņiem nekā neatstāsiet.

Vienīgais atlikušais ceļš, lai novērstu lielus zaudējumus, šoreiz ir - pašiem ciest mazus.

Ejiet nākotnei pretī; aizsteidzieties tai priekšā! Dodiet labprātīgi, ko jums citādi reiz nesaudzīgi atņems ar varu; dodiet, ja arī jums neprasa, un to saņems ar pateicību kā dāvanu un labprāt samierināsies ar izmaiņām, ko jūs noteiksiet savā labā.

Ir kāds drošs līdzeklis, kā latviešus pamazām, bez kāda satricinājuma pārvērst pavisam brīvā tautā un turklāt padarīt viņus turīgus un izglītotus. Tomēr, pirms es runāšu par šo līdzekli, ar kuru muižnieki nekā nevar zaudēt, bet, gluži pretēji, daudz iegūt, man jāatspēko kādi aizspriedumi; dažiem Vidzemē tādi patiesi ir, bet citi apgalvo, ka viņiem tie esot. Kamēr valdīs šie aizspriedumi, ir veltīgi no muižniekiem. kaut ko gaidīt, un vienīgi uz troni cilvēce drīkst ar zināmām cerībām vērst savus skumjos skatienus.

Septītā nodaļa. Vai dzimtbūšanas atcelšana var kaut kādā ziņā būt kaitīga?

L'industrie ne craint rien tant que la servitude.

Le gẻnie s'ẻteint lorsqu'il est sans ẻspẻrance, sans

ẻmulation, et il n'y a ni ẻspẻrance, ni ẻmulation,

oủ il n'y a point de propriẻtẻ. Rien ne fait mieux l'

loge de la libertẻ et ne prouve mieux les droits de

l'homme, que l'impossibilite de travailler avec

succẻs, pour enrichir des maî tres barbares. (franču val.)

Renals

Raugoties no tiesību viedokļa - ar tiesībām, kā zināms, katrs netaisnais saprot vienīgi to, ko var izspiest ar prāvu, raugoties no tiesību viedokļa, nevar cerēt muižniekus kādreiz piedabūt, lai viņi atceļ dzimtbūšanu. Raudzīsim to panākt citā ceļā. Iepriekšējā nodaļā es rādīju, kādas agri vai vēlu būs neizbēgamās sekas un kādām tām jābūt, ja šī sabiedrības kropļošana turpināsies. Te es atklāšu acīm, ko apstulbinājis paradums, šās kropļošanas tagadējo iedarbību; reizē ar to es sīki pārbaudīšu aizspriedumus, kuriem viltīgie pašlabuma meklētāji izliekas ticam un pie kuriem Iielais vairums maldībā patiesi turas.

Ja starp Vidzemes muižniekiem ir kāds, kuram patriotisms nav tikai skanīgs vārds tais deklarācijās, ko sūta ķeizaram, bet kura krūtīs kvēlo kaut viena dzirkstele no šās svētās uguns, tas lai paraugās, par ko padara valsti dzimtbūšana. Liekulīgajiem pļāpām parādīsim godu un apskatīsim nepārliecinošos argumentus, ar kuriem viņi aizstāv šo Krievijas kauna zīmi. Tiem, kuri ir tikai mantkārīgi, es gribu. pierādīt, cik daudz viņi iegūs, saimniekojot ar brīviem zemniekiem.

Par ko padara valsti dzimtbūšana? Dzimtbūšana valsti iznīcina. Valsts ir brīvu ļaužu savienība visu un ikkatra atsevišķa cilvēka kopīgai laimei. Visas augstāko kārtu priekšrocības, pat valdnieka kronis, to īpašniekiem doti tikai tādēļ, lai viņi jo sparīgāk varētu strādāt minētā vienīgā mērķa labā. Dzimtkungi! Vai jūs spējat bez sveloša kauna sārtuma un vēl svelošākas melna grēka apziņas noskatīties miljonos līdzpilsoņu, kuriem jālokās pīšļos pie jūsu kājām, lai jūs varētu tik lepru pacelt savu galvu? Kuriem ir laupīts viss, kas spēj dzīvi darīt panesamu, lai jūs varētu dzīvot pārpilnībā? Kuri savu dzīvi velk bezgalīgās bēdās un vaimanās, lai jūs varētu dižoties gan ārzemēs, gan pašu mājās? Ir tiesa! Priekšrocības, ko jums dod tās muižas, ar kurām jūs lepojaties, ir lieliskas, bet, ja jūs atceraties, no kā šīs priekšrocības sastāv, kādas saistības jūs līdz ar tām esat uzņēmušies un kā jūsu kārta šīs saistības pilda, - vai tad slepena balss neuzsauc: "Tu nelieti!" katram, kas vien paver muti, lai ar tām lielītos?

Tomēr mums nemaz nav jāņem palīgā šis valsts pamata jēdziens, lai lielkungiem pierādītu, cik netaisna ir viņu pastāvēšana. Te pietiek ar pieredzi. Tā mums māca:

dzimtļaudis, kas lielā mērā atšķiras no vergiem (Vergs ir tikai atsevišķa pilsoņa īpašums, valsts viņu nemaz neievēro un nepiešķir tam nekādas tiesības, tāpēc ka neuzliek viņam arī nekādus pienākumus. Vergs arvien paliek sagūstīts svešinieks. Dzimtcilvēkam turpretī jāpilda pienākumi pret valsti, un tomēr viņam nav atbilstošu tiesību, viņš tai dod pat vairāk nekā brīvās kārtas, bet no tās nekā nesaņem, lai gan valsts bez viņa nemaz nevarētu pastāvēt, vārdu sakot, viņš ir pilsonis, kuru nekaunīgi aplaupījis viņa brālis. - Šo starpību, kā arī visas dzimtbūšanas sekas, esmu apskatījis apcerējumā, kas pievienots manis tulkotajiem Jūma un Ruso rakstiem par pirmatnējo līgumu.) , var būt vienīgi aristokrātijās vai monarhijās, tas ir, tikai šeit var parādīties tik nedabisks izkropļojums, ka pastāv kārta, kas, baudot milzīgas tiesības, tomēr nepilda atbilstošus pienākumus, un tātad arī otra kārta, ko galīgi nospiež pienākumi un kas tomēr pretī nesaņem nekādas tiesības. Zemkopis samaksā par sevi un savu. kaimiņu, muižnieku, un pēdējais par to saņem visu - kā to, kas nākas zemkopim, tā arī to, ko viņam pašam vajadzētu nopelnīt, bet ko tas nenopelna.

Lai kur mēs sastopam šos nejēdzīgos apstākļus, to sekas arvien ir panīkums, iekšējs posts un ārējs vājums. Ja valsts ir aristokrātiska, tad tās organisms pastāv tikai no tik daudzām atsevišķām despotu monarhijām, cik ir lielkungu. Katram no tiem ir savas intereses, kuru Iabā viņš arvien gatavs ziedot patriotismu un godu; katrs tikai tiktāl ir atkarīgs no sabiedrības, ciktāl tās forma viņam nodrošina jau uzurpēto, dod līdzekļus jaunām uzurpācijām un sarga viņu pret kāda cita despota pārspēku. Soliet tam lielākus labumus, ko viņš varētu. sasniegt ar nodevību! Viņš nevienu acumirkli nekavēsies noslēgt darījumu; jo kas viņam bēdas par valsti? Viņa muižas tam ir viņa valsts, un pats viņš ir to dvēsele. Likumi šādā zemē ir nulles, ja tie nepalīdz stiprajiem pret vājo. Visi sabiedriskās varas zari nokalst. Visas kārtas tādā zemē ir izolētas, tās visas dreb un trīc zem vienas kārtas jūga, kura savās rokās koncentrē tautas spēku, lai to nelietīgi izšķiestu. Rūpniecība, tirdzniecība un zinātnes stāv novārtā; jo katra jauna atvase, ko tās laiž, zeļ vienīgi tikām, kamēr kādam no varenajiem iepatīkas to samīt. Viss šis bezveida haoss pastāv tikai tik ilgi, kamēr kaimiņi vienojas, cik lielu. daļu kurš ņems; jo, tiklīdz viņi grib, tie valsts iekšienē var atrast tik daudz sabiedroto, cik vien vajag. Ja viņi neuzpērk visas politiskās hidras galvas, tad tikai tādēļ, ka pietiek ar vienu pusi, lai apspiestu otro. - Nelaimīgā Polija! Man jāmin tikai tavs vārds, lai pierādītu, ka katrs sīkums manā attēlojumā ir pareizs. Tevi pieveica dzimtbūšana, nevis tavu ienaidnieku vara. Dzimtbūšanas dēļ tava tauta saruka līdz tiem pieciem simtiem. uzpērkamu despotu, kuri mūžīgi ķildojās, kuri rija tavas srnadzenes, kuri savā valsts saeimā vienīgi dižojās ar tām šautenēm un zobeniem, kas karājās viņu bruņu kambaros. - Es tevi nosaucu par nelaimīgu? Tu. biji tāda, kamēr pastāvēja tava nejēdzīgā satversme. Īstais cilvēces draugs priecājas, redzot tevi sadalītu labāk iekārtotu valstu provincēs, jo absolūtā monarhija vienmēr bijusi tā pārejas pakāpe, pa kuru tauta iet no feodālās kārtības uz pilsonisko brīvību. Tavas pašas valsts pastāvēšana pamatojās vienīgi uz tavas tautas bojā eju! Ja valsts, kur valda dzimtbūšana, ir monarhija, tad izredzes nākotnei gan nav tik drūmas, bet dzimtbūšanas ietekme tagadnē tomēr ir tikpat briesmīga. Nevar būt citādi, ka agri vai vēlu tronī kāps gudrs, taisnīgs valdnieks, kas sapratīs savu īsto valdnieka pienākumu un arī to, cik viegli viņš ar vienu pašu likumu, kas iznīcinās dzimtbūšanu, varēs sev radīt jaunus miljonus īstu valsts pilsoņu, kuri dievinās savu aplaimotāju. Bet kādas jukas līdz: tam laikam! Muižnieks redz dzimtcilvēkā vienīgi pa pusei cilvēcisku būtni, kas pastāv tikai tāpēc, lai viņa kungs būtu jo lielākā godā; pilsonī viņš īgnuma pilns redz topošu sāncensi, ko viņš atklāti neuzdrošinās apspiest, bet ko liekas nicinot un kam slepeni kaitē, cik vien spēj. Pilsonis uzskata dzimtcilvēkus par atstumtiem ļaudīm, ar kuriem tam nevar būt nekā kopīga, izņemot to, ka viņš var izlietot savā labā viņu muļķību; muižnieku - par plēsīgu, uzpūtīgu tirānu, kuram kremt, ka tas arī ar pilsoni nevar apieties tāpat kā ar saviem zemniekiem. Viņš ar neuzticīgu uzmanību novēro visus tā pasākumus un par nicināšanu maksā tam ar nicināšanu klusā apziņā, ka muižniekam būs jāatdod viņam daļa no valsts cepeša, t. i., zemniekiem, tiklīdz viņš būs ieguvis diezgan naudas, ar ko nopirkt muižu. Beidzot zemnieks valsts institūtā redz tikai cietumu, kur viņš nodots visbriesmīgāko mocītāju varā, un katrā brīvā cilvēkā viņa moku tagadējo vai nākošo līdzvainīgo. Katra sabiedrības graušana viņam ir tīkama; jo pēc tās viņa stāvoklis var uzlaboties.

Nosēdiniet tirānu uz šādas valsts troņa, un viņa despotismam nebūs nekādu robežu. Ja viņam patiks, tad visgaišākajā laikmetā atgriezīsies visas aplamības un mežonības, kādas valdīja vistumšākajā; jo kur būs pretsvars viņa varai? Tautas saskaldīšana naidīgās masās ir šo pretsvaru iznīcinājusi, un, ja viņš ir tik apdomīgs, ka ar dzelzs roku sit sanaidotās kārtas tikai pa vienai, citu pēc citas, tad viņš var nesodīts valdīt pār likumiem, izglītību, savu tautu bagātību un tirdzniecību, kā vien vēlas viņa ārprātīgā fantāzija. Kā briesmīgs Arimans viņš īsā laikā izpostītu daudz gudru priekšteču radīto darbu, izdzēstu visas prāta un zinības dzirksteles savā tautā un labklājības un izglītības ziņā to atsviestu atpakaļ par veseliem gadsimteņiem. Pat ja šāds briesmonis iedomātos pasludināt katru atsevišķu cilvēku par savu persnīgo īpašumu un savu valsti par Polifēma alu, kurā ikvienam, kas reiz nelaimīgā kārtā tur iemaldījies, jāpaliek ieslēgtam, līdz pienāk viņa kārta tikt apēstam, - kas viņam to varētu liegt? Visas rokas ir bezspēcīgas, visas mēles klusē, visas muguras saliektas līdz lūšanai: dzmtbūšana, šis iekšējais vēzis, es to saku vēlreiz, ir tautu iznīcinājusi, to saskaldīdama, un, ja neviena valsts, kurā valda dzimtbūšana, vēl nav pieredzējusi tādas briesmas, tad par to jāpateicas tiešai likteņa gādībai.

Bet kā būtu, ja tronis nāktu laba, gudra cilvēku drauga rokās? Taisni tas, kas tirāna ļauno patvaļu atbrīvoja no jebkādas nepieciešamības rīkoties ar piesardzību, viņu visur ierobežo. Dzimtbūšana rada lielu plaisu valstī un nepārvaramu sienu starp taisnīgo valdnieku un viņa tautas svarīgāko daļu. Kādus uzlabojumus viņš var dot zemnieku labā, neskarot vienu vai otru muižniecības privilēģiju? Kā viņš var panākt to izpildīšanu, ja atkal tikai muižnieki un lielkungi ir tie, kuru gādībai viņš to uztic? Tie neļauj nospiestajam zemkopim lūgt valdnieka aizsardzību, kas viņam nākas; valdnieku tie kavē dot, ko prasa viņa pienākums un ko viņš tik labprāt dotu. -Jā, dzimtļaudīm vispār ar savu valdnieku tikai šķietami ir kādi sakari. Miljoni lauku ļaužu ir vienīgi ganāmpulki, no kuru nestajiem ienākumiem daži simti īpašnieku valdniekam atdod tikai to, ko viņi tam nevar liegt. - Veltīgi tāds valdnieks pūlēsies izplatīt izglītību; dzimtļaudīm viņu posts notrulina visas gara spējas, un ar vislielākajām pūlēm viņš tikai liktu spīdēt saulei pār aklajiem. Veltīgi viņš raudzīs attīstīt rūpniecību un celt turību. Skaitliski lielāko tautas šķiru cieši jo cieši saista tās posta burvju loks. Ko tā. iegūst, tas saplūst pārpilnībā dzīvojošo tautas mocītāju kabatās, un pret vienu vienīgu, kas zīda drēbēs sēžas pie galda ar četrdesmit ēdieniem, vienmēr atradīsies tūkstoši, kas, ģērbti skrandās, mērcē savās asarās sausu maizes garozu. - Kaut arī tirdzniecība zeltu, zeme paliek nabaga, un ar katru cilvēku, ko tirdzniecība padara bagātu, valsts iegūst vienu laupītāj lielkungu vairāk. Mākslas un amati nīkuļo, un ražojumus neapstrādātus izved uz ārzemēm, lai tos apstrādātus par divkāršu cenu atkal ievestu; jo kaunpilnās verdzības važas saista rokas, kas tos varētu apstrādāt. - Veltīgi valdnieks mēģinātu veicināt arī tautas pieaugšanu. Vienīgi tur vairojas ļaudis, kur viņiem klājas labi, un, kad pa pusei badā mirstošajam dzimtcilvēkam vairs nav spēka izmist, tad arī viņš jūt tikai ļoti vāju dziņu dot citām būtnēm dzīvību, kas viņu pašu dara tik nelaimīgu. Jā, šāda valsts tikai sava milzīgā plašuma pēc kādu laiku var likties esam stipra. Tiesa, tā no zemeslodes trešās daļas varēs sadzīt kopā vairāk apbruņotu vergu, nekā tās laimīgie kaimiņi savās mazajās zemēs apbruņos cīņai brīvu vīru, bet tā tomēr vienmēr paliks milzis uz māla kājām. Tā ir iekšēji vāja un nožēlojama, un pirmajam ienaidniekam, kas gribētu nesaudzīgi izmantot tās vājumu, tā kļūtu par vieglu laupījumu. Viens vienīgs vārds - "zemnieku brīvība", - ja kāds ienaidnieku karaspēks to pasludinātu, - neglābjami satriektu šādu valsti. - Nē, Krievijas valdnieks to nevar vairs ilgi atstāt bez ievērības!

Tādas ir dzimtbūšanas nenovēršamās sekas. Bet, mēdz teikt, tā nu reiz pastāv un pa ilgajiem gadiem kļuvusi par ļaunumu, kas tik dziļi sakņojas valsts un dzimtļaužu dabā, ka, to atceļot, uz vietas uzbruktu tās briesmas, kas, tai pastāvot, draud tikai nākotnē. Tā līdzinās hroniskajām slimībām, kuras gan ir liels ļaunums, bet kuru piepešai izdziedēšanai acumirklī seko nāve. Labi! Jau vairākās vietās esmu ieminējies par banālajiem aizspriedumiem, ar kuru palīdzību karo pret dzimtbūšanu; bet, lai tos pareizi vērtētu, tie sīki jāaplūko; es gribu to darīt. - Tā varbūt ir manas grāmatas svarīgākā daļa. Tāpēc lasītāji man piedos, ja es te runāšu plaši un pat atkārtošu šo to no tā, kas jau pateikts. Tādā darbā kā šajā nevar stingri sekot priricipam "relinque, quae desperas tractata nitescere posse" (latīņu val.).

Latvietis vēl nav nobriedis brīvībai - tie ir parastie vārdi, kuri atskan no visām pusēm un ar kuriem, kā domā, var noraidīt katru aicinājumu. šo brīvību piešķirt. Šis apgalvojums, tāpat kā neskaitāmi citi, taisni tāpēc skan spēcīgi, ka tas ir tukšs. Vajag tikai to tuvāk paanalizēt, lai atsegtu tā smieklīgo tukšumu.

Nav nobriedis brīvībai: ko tas nozīmē? Brīvība pieder pie cilvēka dabas, tāpat kā elpošana un jušana; kā tad var būt tāds stāvoklis, kad viņš tai nebūtu nobriedis un joprojām tomēr paliek cilvēks?

Šis teikums, lai cik sīki to arī pārbauda, nav citādi jāsaprot kā: latvietis kā brīvs cilvēks vai nu nepavisam nevarētu dzīvot, vai arī tomēr nejustos laimīgs. Vai, beidzot, viņam nebūtu diezgan. prāta savienot pilsoņa brīvību un pilsoņa stāvokli, viņš atstātu savu zemkopja vietu valstī, nepildītu savus pienākumus un atteiktos klausīt likumiem. Katrā no šiem apgalvojumiem slēpjas nejēdzība.

Latvietis nevarētu dzīvot! Kā? Vai tad pagāni - mežoņu tautiņas karakalpaki, baškīri, irokēzi, jaunzēlandieši utt. - atrodas uz augstākas gatavības pakāpes nekā kristīgais, civilizētais latvietis? Vai latvietis pats bija vairāk nobriedis, kad vācieši ienāca zemē un dzirdēja viņu pielūdzam pērkonu? Viņš taču toreiz baudīja brīvību, un viņš prata to vīrišķīgi aizstāvēt. Tātad nebēdājiet, mani cienījamie kungi, latvietis mācēs iztikt arī bez jūsu labdarīgās pātagas.

Viņš kā brīvs cilvēks nejustos laimīgs. Ja zināmā stāvoklī būt laimīgam nozīmē būt šim stāvoklim nobriedušam, tad latvietis ir nobriedis brīvībai, nevis verdzībai. Ja viņš brīvību nejauši ieguvis, tad viņš sevi uzskata par apskaužamu, bet verdzībā viņš ir nelaimīgs līdz izmisumam. Lai kāds kā brīvs cilvēks varētu justies laimīgs, tad vajag tikai drusku patstāvības. Lai viņš kā vergs varētu justies laimīgs, tad vajag Epikteta vai - galma lišķa izglītības, lai ar visu prāta sparu spētu pacelties pāri sava stāvokļa neērtībām vai arī lai skūpstītu savas važas, tāpēc ka tās dažreiz sauc par ordeņu lenteni. Izvēlieties no šiem abiem stāvokļiem, kuru gribat, tad jūs, mani bruņnieciskie tautas brāļi, būsiet labāk sagatavoti verdzībai nekā latvieši. Es ceru, ka jūs būsiet tik taisnīgi un uzņemsiet šos vārdus par komplimentu; jo, kā jau teikts, lai cilvēks būtu nobriedis verdzībai, tad viņam vajadzīgs vai nu ļoti izsmalcināts prāts, vai raksturs.

Ir grūti, runājot par tādām blēņām, atturēties no zobgalības. Kādā citā ziņā minētais iebildums ir nopietnāks, lai gan tikpat nepamatots.

Latviešu zemnieks atstātu savu vietu valstī! Kas tad citās zemēs tautas zemākās kārtas notur viņu vietās? Kas viņas padara par uzcītīgiem amatniekiem, mierīgiem valsts pilsoņiem, paklausīgiem pavalstniekiem? Nepieciešamība un bailes, tā saucas šie labie gari, nevis verdzība vai izglītība. Bet arī pie mums vienīgi pirmās galvo par vergu važu izturību, un to vara nemazinātos, ja likumdevējs reiz latvietim sacītu: "No šā brīža tu piederi vienīgi valstij. No tās likumiem gaidi aizsardzību taisnīgam ieguvumam, bet arī sodu katram noziegumam. Tevi pabalstīs vienīgi tava uzcītība; bet tavs tīrums un tas, kas tajā aug, piederēs tev, kamēr tu uzticīgi pildīsi to, ko tavs līdzšinējais īpašnieks no tevis drīkst prasīt. Tavi bērni mantos, ko tu iegūsi. Viņi varēs tikt uz augšu!" - utt. Tiešām, latvietis paliktu savā vietā! Tiešām, viņš pareizi izpildītu savus pienākumus, izglītotos, kļūtu turīgs. Ai, mana tēvija! Vai šis laimīgais ziedonis drīz nesmaidīs pār taviem laukiem? Vai tās deviņas desmitdaļas tavu dēlu beidzot vairs nekļūs citiem par laupījumu? Sirds pukstot saka: "Jā!" -, bet pieredze bēdīgi krata galvu, ja šai pestīšanai jānāk no muižniekiem.

Bet tagad ļausim, lai dzimtbūšanas aizstāvji runā paši.

Latviešu raksturs, viņi saka, dara nepieciešamu visstingrāko apiešanos un verdzību. Vienīgi tās viņu vēl cik necik notur kārtības un tikumības robežās. Viņš ir pēc dabas augstākā mērā slinks. Katru darbu, kur neviens vagars nevicina savu spieķi, viņš dara lēni un slikti. Ne vien muižai strādājot, bet arī pats savā darbā viņš izrāda šo laiskumu. Ir zemnieki, kas tīšām neapsēj pusi no saviem laukiem, nomērdē savus Iopus, ļauj sabrukt savai mājai, ja dzimtkungs pats neparūpējas par viņu saimniecību.

Tālāk, viņš ir loti izšķērdīgs. Tikko raža ir izkulta, viņš rīko godus, dara alu, cep ik dienas plāceņus maizes vietā, pārdod savu labību, savu sienu un salmus par puscenu, lai varētu līksmoties krogos. Tāpēc viņa krājumi jau pirms Ziemsvētkiem ir izsmelti. Viņam būtu jāmirst badā, ja kungi viņu kā jau dzimtcilvēku nevarētu sodīt un paši savā labā nepabalstītu.

Latvieši bez izņēmuma ir dzērāji. Daudzi veselām nedēļām dzīvo pa krogu; daudzi no pārdzeršanās mirst. "Ja bailes no kunga un viņa pātagas tos neatturētu, tad drīz visa tauta noslīktu degvīnā." (Kāda muižnieka paša vārdi, - kā vispār visi šie argumenti ir rūpīgi sakrāti no muižu īpašnieku izteicieniem.)

Latvietis ir zaglīgs. Dažos apgabalos latvieši uzskata par godu pievilt kungus, un tieši turīgākie nereti mēdz būt vislielākie blēži. Rija, klēts, degvīna dedzinātava, ganāmpulks, putni, no visa zog. Ja latvieši būtu brīvi, tad katru zādzību vajadzētu izmeklēt tiesas ceļā; un kādā stāvoklī tad atrastos kungi! Tagad var atgūt zaudējumus bez liekām ceremonijām vai vismaz uz vietas sodīt; un mazs sods uz vietas neizglītotu cilvēku baida vairāk nekā vislielākais, kas draud tikai nākotnē.

Viņš ir nesaticīgs un dusmās lopiski mežonīgs. Vecāki un bērni, brāli un māsas, laulāti ļaudis, saimnieki un kalpi dažkārt uzbrūk viens otram ar cirvjiem un kaujas līdz asinīm. Notiktu neskaitāmas slepkavības, ja viņu morāles likums - pātaga - pastāvīgi neapdraudētu viņu muguru. Sevišķi tas redzams kroņa muižās, kur zemnieki, cerēdami uz mazākiem sodiem, palaiž savas dabiskās mežonības grožus. Bet, tiklīdz viņi kļūst par privātu īpašumu, viņu raksturs labojas; tie kļūst rāmāki, saticīgāki, sātīgāki un - paklausīgāki.

Arī stūrgalvība ir viens no latviešu galvenajiem trūkumiem. Tikko viņiem parādās kāds cerības stars, ka tie varētu kļūt brīvi vai arī atsvabināties no viena kunga varas un pāriet pie cita, tad viņi kļūst stūrgalvīgi, spītīgi un vairs nemaz neklausa. Tas bija redzams galvasnaudas nemieros; tas ir redzams, kad kādam kalpotājam apsola brīvību un, beidzot, arī kad nomas laiks notek vai pārdotu muižu nodod jaunajam īpašniekam. Tomēr vislabāk to atkal var novērot kroņa muižās. Kāds muižnieks, kas izteica dažus no minētajiem iebildumiem, sacīja: "Vai Š. muižas zemnieki mani astoņas (Par šā skaitļa pareizību es negalvoju, jo minētais godavīrs ir pazīstams kā liels pārspīlētājs.) reizes neiesūdzēja kamerāltiesā, kamēr viņi vēl bija kroņa ļaudis? Nē, nē! Zemniekiem pātaga un verdzība ir nepieciešamākas nekā mīļā maizīte. Ja viņi kļūst brīvi, tad lai Dievs apžēlojas par mums visiem." Te viņš saliktās rokas svinīgi pacēla pret debesīm. Man likās, it kā es redzētu labības spekulantu izlūdzamies no Debesu Tēva žēlastības kādu svētīgu krusas negaisu.

Beidzot, mēdz teikt, arī pašu latviešu stāvoklis ar brīvlaišanu kļūtu ļoti nedrošs un bēdīgs. Tagad kunga pienākums ir palīdzēt nabagam vai pat palaidnim un gribot negribot gādāt par pabalstu. Visļaunākais, kas vissamaitātākajam cilvēkam var gadīties, ir tas, ka viņam atņem mājas un pašu nodod citam par kalpu. Brīvs cilvēks šādā gadījumā tiktu pilnīgi izstumts un izdzīts pasaulē. Viņam nekas cits neatliktu kā vai nu ubagot, vai laupīt. (Vai arī laboties un strādāt, fon - kungs!) Brīvā atlaisto parastais liktenis, mēdz teikt, to pierāda. Bez dzimtenes, bez pajumtes viņi klīst apkārt, cenšas visur iekārtoties un nekur to nespēj. Tāpēc viņi spiesti ķerties pie neatļautiem amatiem un ir priecīgi, ja tos atkal kaut kur novieto ar dzimtļaužu noteikumiem. "Latvieši līdzinās mājIopiem, kuri būtu pazuduši, ja viņus neizlietotu un tādēļ arī nekoptu." (Arī šos vārdus teicis kāds muižnieks, kuram netrūkst ne atjautības, ne izglītības, bet trūkst tikai cilvēcīgu jūtu un goda prāta. "Etre superbe et dẻdaigner qui mẻconnais tes frères, ne verras tu jamais, que ce mẻpris rejaillit sur toi?" saka Renals.)

Kā redzams, dzimtbūšanas aizstāvjiem netrūkst argumentu, kas vismaz izklausās ticami. Kā lai arī būtu citādi? Mūsu laikmetā, kad taisnības un cilvēcības principi zināmās šķirās kļuvuši par modes tematu, katrs, kas tos prot no gaIvas, bet negrib tiem sekot, ar lielāko steigu sameklē daiļi skanošus iemeslus savai rīcībai, it sevišķi tādā svarīgā lietā, ko visu taisnīgi domājošu cilvēku balss jau sen ir izšķīrusi. Aplūkosim minētos apgalvojumus pa vienam, it sevišķi to cilvēku dēļ, kuri tiem, neraugoties uz tukšumu, akli tic, tāpēc ka viņi nespēj tos pārbaudīt.

Latvietis ir pēc dabas slinks. Pēc dabas? Jā! Tas nozīmē: zināmi cēloņi viņa cilvēka daba rada slinkumu, tāpat kā tie radītu to pašu parādību muižnieka dabā. Viņi taisni tāpēc ir slinki, kāpēc (lietojot argumentum ad hominem) daža laba pārāk saimnieciska muižnieku kārtas dāma savā namā ir netīrīga: aiz pārpūlēšanās. Zēna gados, dažreiz jau trīspadsmitajā gadā, viņu liek pie vissmagākajiem darbiem. Viņam jākuļ, jāar, jācērt malka - vai nu kungam, vai paša mājai, jo kungs visus pieaugušos licis sadzīt uz talku. Pārāk agri novārdzināts organisms, dabiski, nekad nevar sasniegt ne pilnīgu spēku, ne arī izveicību un rosību. (Es atstāstīšu tikai vienu novērotu gadījumu, lai pierādītu agras pārpūlēšanās postošo ietekmi. Turīgajās, it sevišķi kroņa muižās sastopam gandrīz vienīgi garus, labi noaugušus vīriešus, noplicinātajās muižās vienīgi mazus kropla auguma cilvēkus. Nekur šis kontrasts nav tik spilgts kā kādā muižā Skujenes draudzē. Pirms trīsdesmit gadiem turienes zemnieki piederēja pie bagātākajiem visā Vidzemē, bet tad viņi nokļuva mantkārīga, necilvēcīga varmākas rokās. Visi, kas vēl palikuši pāri no laimīgajiem laikiem, ir gari, spēcīga auguma un ar dzīvu raksturu, pārējie turpretim ir plecīgi punduri un sevišķi muļķīgi, kūtri un netīrīgi.) Un kas gan latvieti arī varētu pamudināt ātrāk cilāt cirvi vai spriguli tā cilvēka labā, kurš viņu izsūc un pie tam vēl nereti arī moka? Vai apsūdzētāji dzimtkunga labā strādātu cītīgāk?

"Bet arī pats savā labā latvietis nav darbīgāks." No kā tad to secina? Varbūt no tā, ka viņš, kam nav laika pienācīgi apkopt savu tīrumu, nevar rūpēties par to, lai izliktos turīgs dzīvokļa vai apģērba ziņā? Bet, ja arī tā būtu patiesība, - ko tad no tā var secināt? Vienīgi to, ka viņam ir laupīta drosme un dzīvesprieks. Kungi, kuriem jāizmeklē, vai zemnieki savus tīrumus apsējuši un savas pļavas nopļāvuši, viņiem jau pārāk labi pierādījuši, ka uzskata tos tikai par dzīvām peļņas mašīnām un tikai pašu labuma dēļ vēlas viņu. turību.

Lai neapstrīdami parādītu, kur meklējams avots slinkumam, ko pārmet latvietim, es saviem Vidzemes lasītājiem atgādināšu kādu parādību, kas viņiem arvien ir acu priekšā. Skultes, Jurģu muižas, Raunas zemnieki bija slaveni ar savu rosību pat amatniecībā un tirdzniecībā. Bet no tā laika, kad minētās muižas nāca tagadējo īpašnieku rokās, viņi pa daļai jau pilnīgi nogrimuši bezdarbībā, īgnumā un postā, pa daļai tuvojas šim stāvoklim nepārprotami ātriem soļiem. (Raunas audēji ir slaveni ar savu amata prasmi. Kāds no prasmīgākajiem un turīgākajiem zemniekiem, draudot ar tēva lāstu, aizliedza saviem dēliem mācīties kaut kādu amatu. "Kāpēc jūs gribat vilkt ar divkāršām virvēm?" viņš prasīja. Tai laikā gan būs bijis citādi, kad viņa tēvs viņam lika mācīties amatu.) "Kā tas nāk?" nejautās gan neviens, kas pazīst minēto zemnieku novadu tagadējo stāvokli. Ir citas muižas, kā, piemēram, Liepu muiža, Dikļi, Blomu muiža, kur nabadzīgās būdas pārvērtušās ērtās mājās, tuksneši auglīgās druvās. Kas radījis šo pārmaiņu? Kungu pieticība un laipnība.

Latvietis ir izšķērdīgs.

Nabadzīgākos apgabalos: jā! Bagātākos, kā, piemēram, Trikātā, viņš ir ļoti saimniecisks. Parasti izšķērdība mēdz radīt nabadzību, bet te tas ir otrādi; tas ir pierādījums tam, ka arī šis trūkums, lai cik pareizs būtu. pārmetums, ceļas vienīgi no latvieša stāvokļa.

Pēc deviņiem trūkumā pavadītiem mēnešiem zemniekam beidzot atkal reiz ir pilna klēts. Viņš ar savu krājumu varbūt varētu iztikt līdz pavasarim, ja apņemtos pēdējos trijos mēnešos, tāpat kā iepriekšējos, tikai pa pusei apmierināt savu izsalkumu un - ja viņam nebūtu jāatdod nekādas nodevas, nekas nebūtu jāmaksā. Viss tas tādā mērā samazina viņa mazo krājumu, ka viņš, pat visstingrāk gavējot, nevarētu iztikt, netaisījis jaunus parādus. Kāpēc tad lai viņš neapmierinātu savu tieksmi pēc prieka? Tas taču ir ļoti dabiski, ka pēc pabeigtiem gada darbiem gribam baudīt to augļus, it sevišķi, ja tie bijuši jāiegūst ar postu un pūlēm. Nepieciešami, lai bēdu dienām seko dažas jautras stundas, ja tas ir iespējams. Kas tad nabaga latvietim varēs ņemt ļaunā, ja viņš savu šķietamo pārpilnību bauda tāpat kā īstu,, ja viņš rudenī, tai gadalaikā, kad viss aicināt aicina priecīgi baudīt dabas svētību, dara mucu alus, cep saviem bērniem raušus un labsirdīgā neapdomībā pat saviem mājlopiem dod viņu barību nemērītu. Tie visi līdz ar viņu ir izjutuši nabadzības rūgtumu, dažu labu dienu un nakti cietuši kremtošu badu un nav varējuši to remdināt! - Jūs, kam dzīve rit pastāvīgā pārpilnībā; jūs, kas nepazīstat citu trūkumu kā pārmērības radīto nespēju baudīt; jūs, kam nekad nav ņirgājies pretim bada rēgs ar iekritušām, izdzisušām acīm, bāliem, grumbainiem vaigiem, izkaltušām lūpām un kas tomēr bieži iedomājaties esam nelaimīgi, ja nepiepildās jūsu godkārības vai neķītrības iegribas; cik jums gan viegli pēc laba mielasta, uz dīvāna guļot, dot priekšrakstus, kā nabaga cilvēkam jāiedala savas niecīgās druskas, lai viņi varētu cauru gadu vilkt savu dzīvību un lai viņu lūgumi jūs neapgrūtinātu! Ak, neskaudiet, kad nabagi, kas vaiga sviedros jums sagādā bagātu dzīvi, uz īsu brīdi aizmirst pagājušās bēdas, stiprinoties nenovēršamām jaunām, kuras jau glūn pie viņu durvīm! Ļaujiet, lai vismaz rudens arī viņiem nes priekus! Dzīve vienās bēdās - jūs būtu ļoti nežēlīgi, ja jūs pat saviem ienaidniekiem tādu varētu novēlēt. Vienīgi nomaldījusies fantāzija izdomājusi šādu stāvokli un nosaukusi to par - elli.

Un kāpēc latvietim trūcīgos apgabalos būtu jātaupa? Kādi labumi viņu uz to varētu pamudināt? Kamēr viņš ir pakļauts cietsirdīgo kungu varai, viņš it nekā nespēj atlicināt. Vienīgais labums no labprātīgā bada būtu tas, ka vajadzētu mazāk aizņemties un tātad būtu jāmaksā arī mazāk angļu; bet kas tur viņam par bēdu! Jo vairāk viņa krājums saplok, jo agrāk muižai jādod pabalsts. Ja muiža to nedara, nu, tad viņš pārdod savu zirgu vai lopus, un ar tiem viņam galu galā tomēr jāizpalīdz.

Starp citu, es negribu attaisnot zemnieka rīcību. Tomēr viņš rudenī stāv pie sava labības apcirkņa kā izsalkušais pie bagātīgi klāta galda. Lai viņš jau no pirmā acumirkļa nesāktu kāri rīt, viņam būtu vajadzīgi ļoti svarīgi pamudinājumi uz sātību. Dodiet viņam tādus pamudinājumus; dodiet tam izredzes, ka viņš sev un saviem bērniem, labi saimniekojot, var iegūt svarīgas priekšrocības un brīvību; nodrošiniet viņam pat tikai iespēju kaut ko ietaupīt un apziņu, ka ietaupītais tam pieder, tad viņš kļūs par stingru saimnieku; viņš jau tagad ir tāds, kur tā kungi ir cilvēcīgi.

Latvieši bez izņēmuma ir dzērāji. Jā, diemžēl, jā! Bet lai mani lasītāji tāpēc drīzāk justu viņiem līdz nekā viņus nicinātu, es lūdzu atcerēties, ko es par to esmu teicis otrajā nodaļā.

Latvietis ir zaglīgs, nesaticīgs, lopiski mežonīgs dusmās . Es iešu vēl tālāk nekā mani pretinieki: viņš ir spējīgs un gatavs bez izņēmuma uz katru netikumu, ja rodas kārdinājums un izredzes uz kaut kādu labumu vai arī tikai uz to, ka viņš paliks nesodīts. Bet kāpēc tas tā ir? Jau romieši atzina, ka tas, kas zaudējis brīvību, ir zaudējis pusi no cilvēcības. Viņiem. bija taisnība. Kas paliek ārpus likuma, kam jāatsakās no iespējas ar tikumu sasniegt godu, cieņu, labklājību, īsi sakot, to, kas parasti mēdz būt tikuma atalgojums, - kāpēc tādam cilvēkam vajadzētu būt tikumīgam? - Ja vien viņš nav tik liels filozofs, ka var dzīvot tikumīgi pašas tikumības dēļ. Ka latvieši nav ne Epikteta, ne Kanta piekritēji, to taču viņiem nevar ņemt ļaunā. Bet vai tad reliģija nespēj viņus atturēt no netikumiem? Reliģija, vismaz neizglītotiem cilvēkiem, līdzinās tām elastīgajām jostām, kas izstiepjas, pielāgojoties attiecīgam ķermenim. Tā viņiem māca nicināt katru netikumu, uz kuru tie nejūt dziņu, bet pašu kļūdas palīdz attaisnot - Dieva lēnprātība un reliģiskie sakramenti.

Reliģija, kādu to pazīst latvietis, augstākais var panākt, lai viņš vairs negrimst daudz dziļāk, kā jau ir grimis. Katķisma mācības viņu tikpat maz var padarīt cēlāku kā arvien uz sišanu atvēzētā pātaga. Ka viņš šās pātagas dēļ privātmuižās kļūst lēnāks un mierīgāks, tas ceļas tikai no tā, ka viņš kļuvis mazdūšīgāks un stulbāks. Tas nav solis uz priekšu., bet gan. atpakaļ. Tikai ar brīvību pašu var viņu labot un padarīt cēlāku. Tikai baudot brīvību, ciIvēks var kļūt tās cienīgs. Tiklīdz latvietis varēs iegūt godu un pašcieņu, viņa raksturs attīrīsies no verdzības sārņiem. Kopsavilkums: šās tautas tagadējās kļūdas brīvlaišanu nevar padarīt bīstamu, bet brīvlaišana tās iznīcinās, ("Les ésclaves sont bornés, parce que, l'ésclavage brise tous les ressorts de l'âme. Ils sont méchants: pas assez avec vous. Its sont fourbes parce qu'on ne doit point la vérité a ses tyrans. - Vous n'avez rien négligé, pour dérader ces malheureux, et vous leur rêprochez ensuite d'être vils." Renals.) izņemot stūrgalvību. Bet vispirms mums jāizpētī, ko Vidzemē sauc par paklausību. Par paklausīgiem sauc zemniekus, kas nekad neiedomājas, ka viņu kungu tiesībām varētu būt savas robežas; kas tātad katru jaunu prasību izpilda bez kurnēšanas, pat nerādot skābu ģīmi, un par katru pārestību visdziļākā padevībā skūpsta zābaku. To viņi dara, kas ir ļoti dabiski, privātmuižās, kamēr ilgst viņu kungu visspēcība, un vairs nedara, kas ir vēl dabiskāk, kad kungu dusmas tiem vairs nevar piespriest rīkstes. Šis netikums ar viņu brīvlaišanu diemžēl vēl pieaugtu. Viņus gan ar likumu vēl joprojām varētu piespiest izpildīt savus pienākumus un netraucēt sabiedrisko drošību, bet viņi vienkārši vairs nedarītu bez maksas nekā, kas nebūtu viņu pienākums. Katru pavēli sūtīt trīskārt lielāku strādnieku skaitu, apart divkārt lielāku lauku, braukt divkārtējās klaušu šķūtīs utt. viņi ar protestu noraidītu.. Nelaba garastāvokļa izplūdumus, pliķus, nūjas sitienus utt. viņi vairs nesaņemtu ar pateicību; jo - kungs, apžēlojies! - dot rīkstes vairs nedrīkstētu. Uz lielkungu un lielmāti (Tas ir dzimtkundzes tituls.) - tas būtu pats nepatīkamākais - viņi savas acis vairs nepaceltu verdziskā pazemībā, bet mierīgā pašapziņā, viņi ar tiem runātu, nemaz nedomājot par zābaku un svārku skūpstīšanu. Kas gribētu, lai viņam parāda sevišķu godbijību, tam vajadzēt vien papūlēties to nopelnīt.

Tā kā nu cilvēka daba ir tik samaitāta, ka labklājībā iegūst pašapziņu, tad es nezinu citādi novērst šīs grūtības kā ar sirsnīgu lūgumu, lai jūs, augstdzimtīgie kungi un dāmas, savas saimnieciskās spekulācijas un savu. lielkundzisko cēIumu ziedojat cilvēcei un tēvijai. Apdomājiet tikai, ka drusku mazāki ienākumi, kurus var baudīt ar mierīgu sirdsapziņu, labu. slavu un - drošību, ir vairāk vērti nekā vislielākie ienākumi, kas gūti ar izspiešanu; tāpat kā ir vairāk goda, ja ar cieņu un mīlestību - kaut arī cepuri paturēdams galvā - sveicina cilvēks, kuram darīts kas labs, nekā ja vergs rāpo pīšļos un savā sirdī jūs nolād.

Nu es esmu nonācis pie pēdējā, ļoti bieži atkārtotā filantropiskā iebilduma, kas īstenībā ir visu iepriekšējo rezultāts: proti, latviešu stāvoklis, kad tie ar brīvlaišanu būšot atstāti paši savā vaļā, kļūšot ļoti nedrošs un bēdīgs.

Tiem dižciltīgajiem cilvēkiem, kuri ceļ šo ierunu, es latviešu vārdā izsaku vissirsnīgāko pateicību par viņu draudzīgo gādību, bet man viņiem arī jāteic, ka tā ir pilnīgi lieka.

Latvieši taču tiešām ir kaut kas vairāk nekā mājlopi. Daži pat esot novērojuši, ka attiecīgā vecumā viņi sasniedzot zināmu prāta nobriedumu un loģiku savos secinājumos un savā rīcībā, un proti, tieši tajos mūža gados, kad šīm pašām parādībām vajadzētu būt sastopamām arī pie muižniekiem, lai gan tas ne vienmēr tā ir. Es tāpēc gandrīz gribētu pieņemt, ka latvieši ir radījumi, kas muižniekiem vismaz ļoti līdzīgi un kam, tāpat kā pēdējiem, beidzot pienācis laiks, kad ar viņiem vairs nav jāapietas kā ar bērniem. un kad viņiem nevajag svešas vadības. Tiesa, sešdesmit gadus vecs latvietis neatmetīs degvīna dzeršanu, tāpat kā sešdesmit gadus vecs muižnieks neatmetīs daudz kaitīgāko kāršu spēli; bet iepazīstiniet abus jau laikus ar cēlākām baudām, un abi rīkosies prātīgāk.

Es nebūt nedomāju, ka brīvo zemnieku turpmākais stāvoklis būs bēdīgs, un pat ticu, ka tas būs daudz labāks nekā brīvi un augsti dzimušo stāvoklis. Katrs zemnieks bez izņēmuma ir iemācījies strādāt, bet cik daudz starp muižniekiem nav tādu, kas neprot neko citu kā - būt par augstmaņiem. Tiesa, "viņiem vairs neaizdotu labību"; bet kā gan varētu notikt, ka labības audzētājam vajadzētu aizdevuma, ja viņam būtu laiks pašam strādāt savā labā! Neražas laikos viņam neklātos sliktāk kā brīvajiem zemniekiem visās citās zemēs, bet katrā ziņā labāk nekā tagad lielākajā daļā muižu. - "Nolaidīgajam zemniekam, kas tad nesaņemtu palīdzību, vajadzētu atstāt savu dzimteni." Taisni tāpēc deviņpadsmit divdesmitdaļas no viņiem vairs nebūtu nolaidīgi. Kas savas mājas būtu izputinājis, nu, tam klātos tāpat kā izšķērdīgam cilvēkam Šveicē, Holandē un visur citur. Viņam tāpat būtu jākļūst par kalpu kā tagad; bet tad viņš vismaz varētu izvēlēties sev kungu.

Atsevišķo jau brīvā atlaisto latviešu liktenis, kādu to mēdz iztēlot, galu galā neko nepierāda. Lielākā daļa no viņiem ir apkalpotāji, kas neko derīgu nav mācījušies un kam vecuma dienās atļauj skūt bārdu un klāt galdus, kur viņi grib; vai arī viņi ir tādi nelieši, ka tos padzen - padzen. no verdzības. Vai tad kāds brīnums, ka šādi cilvēki kļūst par ubagiem vai zagļiem? Vai tad mazturīgie muižnieki Iīdzīgos apstākļos nav tādi paši? Taisni tagad kāds jauns un veseIīgs muižnieks, fon Hānenfelda kungs, klaiņo apkārt, ubagojot pa muižām un zemnieku mājām, un ir priecīgs, ja kāds zemnieks viņu uz pāris dienām uzņem pie sevis. Plāteru muižā viņš bildināja dzimtcilvēka meitu, bet tas viņu uz vietas aizraidīja projām. Plānupē kāds vecs grāfs Duglass dzīvo zemnieka pirtī un ubago pa krogu. Nītaurē (Es lūdzu savus varbūtējos lasītājus Vācijā man piedot, ka nosaucu tik nenozīmīgus vārdus. Man ir pārāk svarīgi parādīt saviem tautas brāļiem, ka es neizdomāju nekādus, pat ne vissīkākos faktus.) kāds muižnieks, kas vairs neprata runāt vāciski, bija par krodzinieku un beidzot tika padzīts. Vai no tā var secināt, ka muižniekiem klātos labāk, ja viņus padarītu par dzimtļaudīm? Nebūt nē, bet tāpat arī par latviešiem nevajag spriest pēc atsevišķiem gadījumiem. Dodiet strādīgai ģimenei brīvību un atstājiet tai ar taisnīgiem noteikumiem tās zemi; dodiet brīvību jauneklim, kas mācījies ko derīgu., kaut tā arī būtu tikai lasīšana un rakstīšana, - un paskatieties, kas no viņiem iznāks!

Tomēr šī problēma jau sen atrisināta. Rīgā un zemes vidienē ir daudz brīvu latviešu, kuri, nodarbodamies ar dārzkopību, zvejniecību un amatniecību, dzīvo pieklājīgos apstākļos un ir turīgi. Dažs labs atbrīvots sulainis ir pastāvīgā dzīvesvietā apmeties tirgotājs, dažs ir kantorists, un viens brīvi dzimis latvietis ir pat mācītājs --- tomēr rūpīgi slēpj savu izcelšanos. - Kā tad pēc šādiem piemēriem var apgalvot, ka latvieši nespēj baudīt brīvību vai, lietojot jau minēto mīkstāko izteicienu, ka viņi nav tai nobrieduši? Vai tas vispār kādai tautai var tā būt! (Te jāatceras, ka es runāju par personīgo, nevis par politisko brīvību.) Tikai dzimtkungs spējīgs izteikt tik muļķīgu apgalvojumu; bet vai viņš pats tam. arī tic? - Runājot par nedaudziem atsevišķiem gara kropļiem, šis apgalvojums varbūt ir pa daļai pamatots; bet viņu dēļ attiecināt to uz visu tautu nozīmē zaimot cilvēci. Simtiem tūkstošiem liegt tiesības tāpēc, ka desmit varētu tās nepareizi izlietot, ir varmācīgs ārprāts.

Nesalīdzināmi svarīgāks par šiem atspēkotajiem aizspriedumiem ir kāds cits; nevis tāpēc, ka tas būtu vairāk pamatots, bet tāpēc, ka tas ir īstais iemesls, kura dēļ saglabā verdzību, jo pirmos pa lielākajai daļai tikai uzdod par iemesliem. Visi rūpīgi sargājas atzīties šai aizspriedumā, tāpēc ka tas pamatojas vienīgi uz savtību.

Proti, iedomājas, ka zemnieku brīvlaišana muižniekus neizbēgami izputinātu. "Muižu milzīgā dārguma dēļ," mēdz teikt, "jāievēro vislielākā taupība, lai varētu. izsist procentus; šai nolūkā vajadzīga iespēja netraucēti spekulēt. Bet brīvus zemniekus vai arī pat tikai tādus, kuru klaušas atrastos tiesas uzraudzībā, nevarētu piespiest izpildīt katru nodomu, ar kādu dzimtkungs muižu pircis. Tātad muižu vērtība mazinātos, biežie bankroti muižniekus pavisam izputinātu, un viss zemes īpašums pārietu turīgāko pilsoņu rokās. - Pat tādi muižu īpašnieki, kurieni tagad nav parādu, būtu izputināti. Ja viņi, greznībai un savu ģimeņu vajadzībām ik dienas pieaugot, nevarētu arī palielināt savus ienākumus. - Lielākajai daļai būtu jābaidās, ka tie pirmajos gados no savām muižām nekā nedabūtu, jo pirmais veids, kā latvieši izlietotu savu brīvību, būtu tas, ka viņi atstātu dzimteni. Viņi pārpildītu auglīgākos novadus, un nabadzīgāko novadu lauki paliktu neaparti. Muižu īpašniekiem vajadzētu vai nu savas muižas atstāt, vai arī zemi ar jebkuriem noteikumiem iznomāt kaut kādiem vazaņķiem."

Šos iemeslus nevajadzētu tik bailīgi slēpt, ka to parasti dara, jo tajos ir vairāk patiesības nekā kaut kurā citā, ko, dzimtbūšanu aizstāvot, mēdz minēt. Jā! Muižnieki tiktu izputināti, ja latvieši paši sarautu savas važas vai arī ja valdība bez saudzības rīkotos taisnīgi. Bet, ja muižnieki paši apņemtos iet pretī neizbēgamajam, ja viņi paši atdotu, ko tik un tā vairs ilgi nevar paturēt, tad visas nelaimes, no kurām baidās, kļūst par grūtībām, ko var novērst jau ar vismazāko uzmanību.

Protams, spekulācijas līdz ar latviešu. brīvlaišanu tiktu ierobežotas. Bet vai tad taisnība, cilvēcība, gudrība neatvairāmi neprasa tās ierobežot? - Protams, mantkārīgo muižu pircēju aprēķini būtu izjaukti; bet tas ir vismīkstākais sods, kādu pelna viņu riebīgā spekulācija. Pārējie nezaudētu daudz. Lai arī tagadējās klaušas nevarētu paturēt kā normu, ja zemniekus gribētu padarīt turīgus, tad viņi tomēr, ja ņem vērā daudzos labumus, ko tie iegūtu, joprojām varētu ļoti daudz dot. Stingri saimniekojot - es ar to saprotu tādu saimniekošanu, kas ar apdomīgu pārvaldīšanu. rauga kaut ko ietaupīt, nevis parasto, kas katru jaunu vajadzību ar uzviju apmierina, lietojot jaunus spaidus (kas grib kaut ko iegūt, pats ne no kā neatsacīdamies, vienīgi uz citu rēķina, tas nav labs saimnieks, bet laupītājs), - stingri saimniekojot, es apgalvoju, varētu segt pirmo gadu niecīgos zaudējumus, ja vispār tādi rastos. Turpretī latviešu brīvlaišana drīz dotu labumus, kas visus iespējamos zaudējumus jo tālu pārsniegtu. Es minēšu tikai dažus piemērus un vispirms negatīvos.

Ikviens dzimtcilvēks taču katrā ziņā pārvalda kādu daļu no sava kunga mantas. Ja viņš savu labību. izšķiež, tad kungam viņš jāuztur. Ja viņš saviem lopiem, saviem zirgiem ļauj nobeigties vai arī tos pārdod, tad kungam. viss atkal viņam jādod vietā un, ja ne viņam, tad vismaz jaunajam saimniekam. Lai nesaka, ka zemnieks spiests atmaksāt visu, kas tam aizdots. Jo vairāk viņš maksā, jo vairāk tam vajag jauna pabalsta, un galu galā arvien zaudē muiža. Katrā muižā, kur zemnieki ir nabagi, pēc zināmiem gadiem. pat nepieciešama formāla parādu atlaišana.

Ja sakarā ar nelaimes gadījumu, izlaidīgu dzīvi vai pašsakropļošanos, kas arī ir piedzīvots, zemnieks kļūst darba nespējīgs, tad zaudē muiža, bet zemnieks tiek pie ērtākas dzīves. Vai nu tieši, vai netieši kungs viņu tomēr uztur. Pat ja tiesa soda smagākos noziegumus, zaudējumi ceļas vispirms muižai. Dzimtcilvēks, ko soda ar izsūtīšanu nometinājumā vai ar cietokšņa darbiem, cieš maz, jo viņš ir pieradis pie posta dzīves; bet muiža zaudē vienu strādnieku. Tādēļ pēc iespējas vairās no tiesas. Tā nesen kādā muižā divi sulaiņi mēģināja ielauzties sava kunga guļamistabā un droši vien negribēja vis tikai zagt, jo zināja, ka viņš tur ir iekšā. Tas viņiem neizdevās, un vainīgos atklāja. Pašam stingri sodīt un ar to vēl vairāk saniknot cilvēkus, kas bija izrādījušies spējīgi uz tādu nodomu, to neatļāva saprāts. Nodot viņus tiesām un tā zaudēt divus spēcīgus vīrus, to neļāva skopums. Tāpēc dzimtkungs atlaida viņus no muižas un padarīja par zemniekiem, kas viņiem bija ļoti pa prātam. Tātad - vai privātā pārmācība veicina tikumību un drošību?

Tikpat maz dzimtbūšana nodrošina atlīdzību par to, kas nozagts vai bojāts. Muiža noziedzniekam atņem visu, kas tam ir; tā viņu pazemina par kalpu; bet nu viņš un viņa ģimene muižai tomēr jāuztur un turklāt tas, ko tā viņam atņēmusi, jādod jaunajam saimniekam, lai tam būtu iespējams dzīvot.

Ja zemniekiem dotu brīvību un padarītu viņu mājas mantojamas, tad visa šī aina mainītos. Vairs nevajadzētu iecietīgi ļaut tiem slīgt netikumos vai ar parādu atlaišanu veicināt viņu nolaidību. Jā, viņiem pat it nekā nevajadzētu aizdot, un muižnieks būtu visas savas ražas neaprobežots īpašnieks, kāds tagad īstenībā nav neviens muižturis. (Ka daudzi, revidentus maldinādami un pret zemniekiem cietsirdīgi izturēdamies, patlaban tādi ir, tas neko nepierāda. Būtu apvainojums muižniecībai uzskatīt blēdību un nežēlību par parastu parādību.) Nekādi zaudējumi zemnieku dēļ vispār nevarētu celties. Ja viņi būtu izšķērdīgi, nolaidīgi, iestiguši parādos, tad viņu mājas, viņu labību, visu viņu mantu pārdotu ar klaušu noteikumiem kādam kārtīgākam vīram un muiža dabūtu savu naudu. Pret katru nolaidīgu cilvēku tā iemainītu turīgu un darbīgu zemnieku. Acīmredzot šādos apstākļos muižu vērtība ievērojamā mērā pieaugtu.

Vēl vairāk. Nevar būt ne runas par to, ka būtu jāatsakās no muižas lauku utt. paplašināšanas; gluži otrādi, dzimtbūšanas atcelšana varētu to taisni sekmēt. Trini ceturtdaļām Vidzemes muižu ir lielas platības neapstrādātas zemes, - vai nu to agrāk apstrādājuši tagad aizbēgušie zemnieki, vai arī tā sastāv no purviem, mežiem un atmata pamestiem līdumiem. Muižas īpašniekam tā nenes nekādu labumu vai arī tikai ļoti niecīgu. Ja pasludinātu zemnieku brīvlaišanu, tad pēc pirmā aicinājuma saplūstu tūkstošiem ģimeņu, kas tur apmestos, nevis kā tagad izceļotu uz Hersonu vai Ameriku. Ar prieku viņi maksātu nomu un pildītu klaušas, ja vien tiem būtu nodrošināta personīga brīvība. Dažu gadu laikā muižu īpašnieki savu mantu pavairotu divkārt, un valsts būtu neizsakāmi daudz ieguvusi. (Viens vienīgs fakts, kas rāda kontrastu starp zemnieku brīvību un dzimtbūšanu tik spilgtā gaismā, ka visiem dzimtbūšanas aizstāvjiem jāapklust: visā Vācijā, Francijā un Anglijā neviens zemes stūrītis, kas kādreiz bijis iekopts, nav pamests novārtā. Nav nemaz iedomājams gadījums, ka pat vismazāko māju īpašnieks, ja viņš taisni nav ārprātīgs, tās tāpat vien pamestu, ne pārdevis, ne arī apkrāvis parādiem, un uz labu laimi dotos svešumā. Vidzemē ir ārkārtīgi maz muižu, kur ilgus gadus negulētu atmatā plaši un auglīgi lauki, tāpēc ka to agrākie lietotāji ar visām savām ģimenēm aizbēguši, lai svešumā kļūtu par algādžiem. Savu ciešanu vietu viņi nekad neiemīlēs kā dzimteni.)

Arī tās nedaudzās muižas, kurām nav vietas jauniem ienācējiem, celtos cenā, pat ja tās vairs nevarētu palielināt savus laukus. Ražošana līdzinās upei; ja to ierobežo ar dambjiem, tā veļ projām tikpat daudz ūdeņu kā senāk, bet tās gultne kļūst dziļāka. Kad vairs nevarētu paaugstināt klaušas un nodevas, tad sāktu meklēt un izmantot daudzās lauksaimniecības nozares, kas tagad ir novārtā un nīkuļo; darvas dedzinātavas, biškopība, aitkopība, (Vidzemē nav varbūt ne divu muižu īpašnieku, kuriem kas ienāktu no vaska un vilnas, lai gan to ražošana prasa tik maz laika un izdevumu. Lielākā daļa pērk medu utt. no saviem zemniekiem.) dārzkopība un audekla austuves trīskārtīgi atlīdzinātu visus iespējamos zaudējumus. Lielās muižās pie tā neapstātos. Tā kā tur ir lielāks iedzīvotāju skaits, tad drīz varētu iekārtot gan ādmiņu darbnīcas, līmes, potaša un ziepju vārītavas, gan dažādas fabrikas. (Izņemot stikla manufaktūras, Vidzemē līdz šim gandrīz nekādas fabrikas nav varējušas pastāvēt, bet tas nerunā pretī manam apgalvojumam. Iemesli, kas neļauj šādiem mēģinājumiem izdoties, taču ir acīm redzami. Tie ir cilvēku trūkums un maizes dārgums. Pirmais ceļas no aplamās satversmes, kas katru svešinieku neizbēgami atbaida no apmešanās, otrais - no tā, ka vienīgi muižnieki, nevis zemnieki spēj pārdot labību, pie tam lielāko daļu viņi pārvērš degvīnā. Tātad dzimtbūšana ir vienīgā visa ļaunuma sakne Vidzemē.) Tūkstošiem ienākuma veidu sāktu zelt brīvības svētīgajā paspārnē. Tirdzniecība, zemes pieaugošās vajadzības sekmētu pilsētu uzplaukumu, un palielinātais patēriņš tajās savukārt atkal ietekmētu zemkopību. Vārdu. sakot, visa zeme pārvērstos, tā vairs nebūtu. pa pusei tuksnesis, tiklīdz muižniecība atsacītos no savas dzimtkundzības.

"Bet vai tās nav fantāzijas, kādas vajadzīgas katram projektu taisītājam, lai ieteiktu savus priekšlikumus, un kas izgaist kā miglas tēli, kad mēs tos gribam satvert? Vai vismaz nepaietu pārāk ilgs laiks, kamēr realizētos šie labumi? Vai pa to laiku, kā jau teikts, daži apgabali nebūtu pārpildīti, bet dažos nepaliktu pavisam maz cilvēku?"

Es atbildu uz pēdējo jautājumu: tikai netīra sirdsapziņa var radīt tādas bailes. Tas dzimtkungs tiešam būs briesmīgi saimniekojis, kura zemnieki, tiklīdz spētu, aizmirstu visu dzimtenes mīlestību un drīzāk uz labu laimi dotos pasaulē nekā tēvutēvu tīrumā gūtu drošu uzturu. Kamēr latvietim. ir maize un. ar viņu laipni apietas, viņš, tāpat kā visi garīgi mazattīstīti cilvēki, nedomā par pārmaiņu. Tātad ne tikai nevajag tam. dot rīkstes, ja viņš aizbēg, bet gan. vajag tam dot zemes īpašumu, lai viņš paliek. Nākošajā nodaļā es ieteikšu līdzekli, kas novērsīs visus biedējošos ļaunumus. Pārmetumu, ka mani apgalvojumi ir pārāk ideāli, es vislabāk atspēkošu ar pieredzi, ko mums dod pavisam nesens piemērs.

Kad Fridrihs Vienīgais iekaroja Silēziju, tur valdīja dzimtbūšana gandrīz tādā pašā riebīgā veidā kā vēl tagad Vidzemē. Zemnieki bija nabagi, tumši, stulbi, netikumīgi tāpat kā šeit. Muižnieki tos pēc savas iegribas izsūca, atņēma tiem mājas, lai pārvērstu tās lopmuižās, un apgājās ar viņiem tikpat necilvēcīgi kā te. Muižniekiem tie ik gadus bija jāpabalsta, un, tāpat kā pie mums, viņi šo pabalstu izmantoja, lai zemniekus gadu no gada dzītu lielākā postā. (Tikai ar vergiem viņi netirgojās. Kā liecina minētā grāmata, izliktie zemnieki savāca savus lopus un netraucēti devās uz Poliju. Vidzemē viņus atklāti pārdotu, ja tos nekur nevarētu nometināt.) Vai arī viņi pie tam arvien runāja par cilvēku mīlestību un nožēloja, ka tauta nav nobriedusi brīvībai - kā tas notiek Vidzemē, - to es nezinu. Vismaz ticami tas ir.

Nemirstīgais valdnieks saprata, ka būtu smieklīgi, ja mēģinātu ietekmēt kādas tautas ārējo dzīvi, iedarbojoties uz šās tautas garu, ko verdzība jau sen nokāvusi. Viņš zināja, ka šis gars vispirms atkal jāuzmodina no ārienes, jo nevar mācīties prātīgi dzīvot, pirms vispār dzīvo. Tātad viņam nenāca ne prātā izglītot zemniekus brīvībai ar skolām un dziesmu grāmatām un sagatavot darbu, kura sagatavošana nekad nebeidzas, bet viņš ķērās pie darba, pie visskaistākā darba savā slavas pilnajā mūžā, lai gan taisni par to mēdz runāt vismazāk. ( Taisni tāpēc, ka arī visaprobežotākajam prātam ir skaidrs, ka tas bija nepieciešami.)

Lejassilēzijā tam izdevās muižniekiem ieskaidrot, kas ir viņu īstais labums; tāpēc dzimtbūšanu atcēla vispirms tur. Pret izpirkšanas naudu, diviem dukātiem par katru vīrieti un vienu par katru sievieti, zemnieki ieguva tiesību izceļot, ja viņi redzēja, ka citos apgabalos ar amatu vai lauksaimniecību varēs labāk pārtikt. Palicējiem uzlika noteiktas klaušas; un tiesas, kas sastāvēja ne taisni no muižniekiem kā Vidzemē un ko karalis stingri uzraudzīja, sargāja viņus pret apspiešanu un vardarbību. Zemnieku mājas piešķīra zemniekiem par mantojamu īpašumu; pat tās, kas kā blakusmuižas bija pievienotas muižas zemei, nācās atkal atdot un tajās ielikt krietnus saimniekus. Zemnieku mājām noteica ļoti zemu cenu, kuru reģistrēja tiesā kā to pastāvīgo vērtību un par kuru dārgāk tās izsolē nedrīkstēja pārdot. Loti ievērojams likums, kas zemkopi jo ciešāk saista pie viņa dzimtenes un viņa kārtas, jo vairāk turības viņš tur ieguvis, un nolaidīgajam saimniekam arvien tur acu priekšā viņa kļūdas sekas.

Tā vairāki simttūkstoši vergu uzreiz tika pārvērsti par aktīviem valsts pilsoņiem. Un kādas bija sekas? Kaut taču tās iedrošinātu visus, kas vienīgi seku dēļ baidās no dzimtbūšanas atcelšanas! Nekādi nemieri, pat nekādas nekārtības neapēnoja gudrās cilvēcības svētkus, un ieguvēji bija visi. Tiesību, brīvības, īpašuma ideja modināja zemkopī godkārību, mīlestību uz darbu un dziņu uz izglītību. Viņš tapa turīgs; un, jo bagātāki kļuva viņa tīrumi, jo cītīgāk viņš pūlējās izpildīt klaušas, samaksāt nodevas un iztikt bez pabalstiem, (No viņa neatkarīgos nelaimes gadījumos tam bija nodrošināta palīdzība no karaliskajiem krājumiem.) lai viņa mājas paliktu viņa bērniem un tās nebūtu jāatdod par puscenu kādam kārtīgākam vīram. Ja gadās, ka zemnieks ietaisa tik daudz parādu, ka tie līdzinās viņa zemes noteiktajai vērtībai, tad šo zemi pārdod: zemā cena pievelk ļoti daudz ļaužu, starp kuriem var izvēlēties. No pirkuma summas vispirms apmierina muižas īpašnieka prasības, un tas tātad zemnieku dēļ nekad neko nevar zaudēt. Viņam ar tiem nav jārēķinās un nav tie jāpabalsta. Viņš bez ierobežojumiem rīkojas ar savu īpašumu un var to palielināt ar cilvēcīgākām un ienesīgākām spekulācijām, nekā apspiežot zemniekus. Pašu muižu vērtība var celties, nodibinot fabrikas utt., bet nekad nevar krist zemnieku nabadzības dēļ. - Zemes turības pieaugšana cēla pilsētu rūpniecību. Īsi sakot, Silēzija kļuva par to, kas tā ir, - par Prūsijas lielāko dārgumu un galveno spēku, un bija vērts tās dēļ septiņus gadus karot ar Eiropu.

Augšsilēzijā, (Es atstāstu, ko dzirdēju no kāda aculiecinieka, mācīta vīra, kas Silēzijā dzimis un audzis un tātad varēja novērot, ko viņš arī darīja.) kur pat tagad visu kārtu izglītība esot uz zemākas pakāpes nekā Lejassilēzijā, karalis atrada mazāk prātīgu ļaužu, kas spēja saprast viņa labos nodomus. Viņu apbēra ar lūgumiem un aizrādījumiem, (Kur droši vien bija teikts viss tas, ar ko Vidzemes muižnieki aizstāv dzimtbūšanu.) runāja par īpašuma tiesību varmācīgu aizskaršanu. Monarha piekāpās, lai ļautu netālredzīgajiem sajust viņu stūrgalvības sekas. Zemnieki palika dzimtļaudis; bet, tā kā viņi tomēr ir lietas (res), kas pieder tikpat valstij, kā dzimtkungam, tad viņu klaušas tika ļoti stingri noteiktas. Ja viņi savu pienākumu nepildīja, tad muižu īpašnieki tos varēja pērt, ieķīlāt, padarīt par kalpiem. Ar pēršanu zaudējumi netika atlīdzināti, un, ko atņēma izliktajam saimniekam, to vajadzēja atkal dot jaunajam. Tika pavēlēts, ka muižai katram saimniekam, ko tādējādi nometināja, bija jādod darba lopi, zemkopības rīki, viss, kas tam vajadzīgs, lai varētu dzīvot un pildīt klaušas, kā arī pabalsts neražas un visos trūkuma gadījumos. Ja muiža to nedarīja labprātīgi, tad to piespieda tiesas ceļā.

Tas bija vismazākais, ko karalim diktēja viņa valdnieka pienākums. Bet ir neapšaubāma patiesība, ka dzimttiesības pašiem īpašniekiem nes vairāk ļauna nekā laba, ja tās nav neaprobežotas. Šis apstāklis un ziedošā turība, ko tik drīz sasniedza Lejassilēzija, pārliecināja augšsilēziešus, ka viņi izdarījuši kļūdu, noraidot karaļa labdarību. Viņi nu tikpat dedzīgi vēlējās dzimtbūšanas atcelšanu kā bija tai pretojušies. Bet karalis nebija pielūdzams, un viņiem nācās daudz gadu ciest no savas spītības sekām.

Atstāju savu tautas brāļu ziņā vilkt paralēles un pārdomāt, ko no šā mūsu laikmeta stāsta var secināt. Šis stāsts pats runā skaidrāk, nekā es to spēju.

Astotā nodaļa. Kādā ceļā latviešiem dodama izglītība un brīvība.

Kā redzējām, Krievijas valdība vēl nav saskatījusi brīdi, kas tai būtu licies izdevīgs, lai rīkotos kā Vidzemes zemnieku atbrīvotāja. Es uzdrošinos likt tai priekšā attiecīgu plānu, vairāk nolūkā uzrādīt latviešu vajadzības un nepieciešamos soļus, nekā tiecoties pēc savas tēvijas reformatora goda. Lai pārbauda, lai apspriež manu projektu un tad, ja grib, lai noraida to. Es būšu laimīgs, ja tas tikai dotu iespēju izstrādāt kādu labāku, ko arī izpildītu. Tad es ar to samierinātos, kaut arī maniem pretiniekiem izdotos mani pieskaitīt Ēzopa gaisa piļu cēlēju smieklīgajam pūlim, lai gan to nav pelnījis vīrs, kurš atsacījies no visa, ko viņam deva tēvija, un atstājis to galvenokārt tādēļ, lai no labprātīgas trimdas tai sacītu nepieciešmās patiesības. Starp citu, man jāpiezīmē, ka sekojošā plāna idejas lielāko tiesu devuši vīri, kam jebkurā ziņā ir dziļāki ieskati nekā man un kam man jāpateicas par lielu daļu sniegto ziņu. Latviešu galvenie ļaunumi ir tumsība, nabadzība, dzimtbūšana ar visām tās bēdīgajām sekām. Visi šie ļaunumi atrodas cits ar citu visciešākajā sakarā un izveido tik. nesaraujamas važas, ka būtu daudz vieglāk tās pavisam iznīcināt nekā izlauzt no tām atsevišķu locekli. Tumsība ceļas no nabadzības un savukārt atkal palīdz uzturēt nabadzību. Abām cēlonis meklējams dzimtkungu neierobežotajā varā prasīt un sodīt, kura pamatojas uz to, ka nav īpašu zemnieku tiesu, un kura kopā ar minēto tumsību un nabadzību jau esošās tiesas padara liekas un pat nākamo, labāko tiesu nozīmi lielā mērā ierobežotu.

Tātad pa vienam uzlabojumu mērķi - zemnieku izglītība, labklājība un brīvība - nav sasniedzami. Brīvību pareizi izlietot māca tikai izglītība, (Es ar to nedomāju lasīšanu un rakstīšanu, bet gan pašapziņu, darba mīlestību un tikumību.) un tā rodas vienīgi no labklājības, kas atkal savukārt iespējama tikai ar brīvību un izglītību. Tieksme pēc labklājības nekad nevar kļūt par kādas tautas raksturīgo pazīmi, ja izglītība tai nepaver baudas, kuru dēļ ir vērts censties, un. ja brīvība šiem centieniem nenodrošina labus panākumus. Tāpēc velti pūlas tas, kas šos mērķus grib sasniegt pa vienam. Jātuvojas tiem visiem reizē vai arī no visiem jāatsakās. Vismaz daudz vairāk laika un pūļu prasītu uz kādu laiku ļoti nepilnīgā kārtā sasniegt vienu no tiem nekā visus trīs reizē.

Tomēr arvien ir taisnīgi, kaut ko darot vienas kārtas labā, raudzīties uz to, lai otra ar to netiktu izputināta. Latviešu labklājība tāpēc jānodibina tā, lai arī muižnieki nezaudētu galvenos labumus, ko viņiem dod muižas. Brīvība latviešus pat ne brīdi nedrīkst mudināt uz nemieriem valstī.

Tāpēc būtu labāk, ja viņiem dotu drošus līdzekļus, kā iegūt labumus, nekā sniegtu tieši šos labumus pašus.

Tie ir pamata principi, pie kuriem es esmu turējies savā plānā. Es ceru, vismaz to taču atzīs, ka tie ir mēreni un pareizi.

Katras satversmes pamatā ir jānosaka vara, kas gadā par tās saglabāšanu. Ja grib, lai latvietis kļūst par cilvēku, par valsts pilsoni, tad nepieciešams viņu vispirmām kārtām atbrīvot no tām varmācīgajām rokām, kas to līdz šim baidījušas. Vispirms jānodrošina, ka viņš tiešām baudīs tiesības, kuras tam grib dot, un tikai pēc tam tās dodamas, citādi viss atkal kļūs par tukšu komēdiju. Pēc gudrās Katrīnas principa, ka katrs tiesājams viņa kārtas ļaudīm, viņš jānodod tādas tiesas aizsardzībā, kuras sastāvā pa daļai būtu arī viņa brāli.

Šis būtu pirmais un visnepieciešamākais solis, kā arī visvieglākais. Zemnieku tiesas jau pastāvēja ģenerālgubernatora laikā; vajadzīga tikai pavēle, lai tās atjaunotu un ierosinātu uz vissvētīgāko aktivitāti. Lai tiesas, ar kurām lasītāji iepazinās kādā no iepriekšējām. nodaļām, padarītu par vienu no krievu valsts noderīgākajām tiesu iestādēm, vajadzētu noteikt, ka piesēdētājus ievēlē nevis vienīgi no kroņa dzimtļaudīm kā līdz šim, bet no visas tautas un ka tie izšķir ne tikai zemnieku savstarpējos strīdus, bet arī atsevišķu zemnieku sūdzības pret viņu dzimtkungu. Ka kungam nebūtu jācieš neobjektivitātes dēļ, par to galvo šo tiesu iekārta, kurās priekšsēdētāji ir muižnieki. Bet šis apstāklis tomēr arī nebūtu par šķērsli tam, ka latviešu intereses viņu brāļi ievērotu pavisam citādi, nekā to varētu darīt jebkura muižnieku komisija. Ja grib, lai tiesneši viņiem būtu īsti aizstāvji, tad tiem visos sīkumos jāzina viņu bēdas, viņu uzskati, vārdu sakot, tiem jābūt no viņu pašu vidus. - Ka šādi tiesneši nepazīst likumus, tas nevar būt nekāds iebildums, jo tādus necēla arī attiecībā uz muižnieku, pilsoņu (No abām kārtām gandrīz arvien ievēlē par tiesnešiem tādus, kas nav juristi. Muižnieku tiesas piesēdētājam jābūt vienīgi zemes īpašniekam, pilsoņu tiesas loceklim - pirmās vai otrās ģildes tirgotājam.) un jau minētajām tiesām.

Bet, lai zemnieki spētu izmantot šo labdarību, tad jāierīko tā, ka muiža viņus sūdzību dēļ nevarētu vajāt; šīs patvaļas iespējas tai vienkārši jāatņem. Lai tomēr bez kavēkļiem būtu iespējams zemniekus mudināt pildīt viņu pienākumus, lai izšķirtu viņu privātos strīdus, kā arī dotu tiem pārstāvjus viņu tiesību aizsardzībai, tad no zemnieku tiesnešiem un pērminderiem vajadzētu iecelt muižu tiesas, kuru lēmumus dzimtkungs katrā ziņā drīkstētu mīkstināt, bet nekad nedrīkstētu pilnīgi atcelt. Saprotama lieta, ka šos tiesnešus viņu amatā uz zināmu laiku brīvi ievēlētu zemnieki, bet nevis ieceltu kungs.

Šīs tiesas ievest nebūtu arī grūti, jo daudzās muižās tās pa daļai pastāv, pa daļai ir bijušas. Tām trūkst tikai valdības apstiprinājuma, lai tās kļūtu pilnīgi derīgas. Kamēr tās pastāv vienīgi no dzimtkunga žēlastības, tā ir tikai komēdija, kas turklāt reti kad velkas ilgāk par jauna kunga atnākšanu.

Zemnieku labklājība, vismaz tur, kur viņi ir dzimtļaudis, atkarīga no viņu attieksmes pret dzimtkungu. Vienīgi tad zemnieki var kļūt turīgi, ja dzimtkungs prasa tikai to, kas viņam nākas. Tāpēc tiesām savu paplašināto uzdevumu veikšanu vajadzētu iesākt ar to, ka tās visās muižās pārrevidētu klaušas. Viņām vajadzētu noskaidrot, cik sastāda zemnieku klaušas un nodevas un vai tās ir pareizā samērā ar zemnieku māju vērtību; vai klaušu paaugstinājumi, kas izdarīti, aizbildinoties ar galvasnaudas maksājumiem un citām tā saucamām labdarībām, nepārsniedz šo labumu vērtību; kādas sevišķas klaušas pēc vietējiem apstākļiem muižai vajadzīgas; bet it sevišķi, kādā ziņā tur zemnieki līdz tam laikam tikuši apspiesti. Visu pagājušo varētu aizmirst, bet nākotnei visus zemnieku pienākumus vajadzētu stingri noteikt.

Tā kā apriņķi nav lieli un tā kā rīkotos pēc zināmiem vispārējiem principiem, kuri būtu vienīgi jāmodificē atbilstoši katras muižas vietējiem apstākļiem; tā kā būtu svarīgāk vispirms atcelt nesen ievestās netaisnās klaušas nekā aprēķināt jaunās, tad, kaut cik rosīgi rīkojoties, šo operāciju varētu pabeigt vienā gadā, augstākais divu ziemu laikā.

Līdz ar šiem nepieciešamajiem soļiem taisnība un cilvēcība prasa vai nu izdot, vai atkal izvilkt no aizmirstības šādus likumus.

1. Ka muižas īpašnieks nevienam saimniekam nedrīkst atņemt ne viņa zemi, ne mājas; vismaz tai gadījumā ne, ja muižas tiesa tam nepiekrīt un ja zemnieka dēlu neieliek viņa vietā.

2. Ka viņš ne ar kādu ieganstu nevienam nedrīkst pārdot ne ģimenes, ne atsevišķus cilvēkus, tātad nekādā ziņā nedrīkst arī nodarboties ar rekrūšu tirdzniecību.

3. Ka viņš ne ar kādu ieganstu nedrīkst patvarīgi palielināt klaušas un. nodevas, pat ne grozīt, ja zemnieki tam nepiekrīt.

4. Ka viņš nevienu nedrīkst ar varu izraut no viņa apstākļiem un padarīt par kalpotāju; jo tādi ļaudis parast kļūst palaidnīgi un ir zuduši valstij un savējiem.

5. Ka precinieki turpmāk var griezties vienīgi pie līgavas vecākiem un ka pietiek ar vecāku atļauju.

6. Ka mantojumus sadala nevis kā līdz šim pēc muižas iegribas, bet pēc noteiktiem likumiem, un mirušā saimniecība arvien pāriet viņa vecākajam dēlam vai tuvākajam. radiniekam, ja vien muižas tiesa to neatzīst par palaidnīgu cilvēku. Bet it sevišķi:

7. ka nevis kungs, bet muižas tiesa uzliek miesas sodus, un

8. ka muižas tiesa, tāpat kā atsevišķi zemnieki, katra uzbrukuma, katra varasdarba gadījumā no kunga puses meklē aizsardzību pie tiesu iestādes un, ja lieta tiek virzīta tālāk, dabū advokātu uz mazturības tiesības pamata. (Saskaņā ar mazturības tiesību katrs, kas apzvēr, ka viņam nav piecsimt rubļu, var bez maksas dabūt advokātu.)

Tiesu iestādes uzdevums būtu iepazīstināt katras muižas zemniekus ar šiem likumiem un noteikto klaušu sarakstu, kā arī tos nodot muižu tiesu rīcībā kā kodeksu. Pēc zināmiem laika sprīžiem tos vajadzētu. publiski nolasīt, lai tie arvien būtu dzīvā atmiņā un latvietis mācītos sevi uzskatīt par valsts pilsoni un apzināties savu vērtību.

Beidzot, latviešu brīvībai jābūt katra uzlabojuma galamērķim, tāpat ka tikai uz brīvības pamatiem arī ir iespējami uzlabojumi. Bet, lai nenotiktu lēciens, kas varētu likties bīstams, Iai brīvību saņemtu tikai tie, kas ir tās cienīgi, t. i., kā algu par pilsoņu tikumiem, sātību, uzcītību, miermīlību, tad kā pagatavošanas laiks jānosaka noteikts termiņš, kādi pieci gadi. Pēc šā termiņa notecēšanas dzimtkungu pienākums būtu ikkatram latvietim, kas samaksājis trīsdesmit līdz četrdesmit dālderu un pa minēto laiku nav izdarījis nekādus noziegumus, piešķirt brīvību kā viņam pašam, tā arī viņa ģimenei. Ja viņš ir saimnieks, tad līdz ar to viņam vajadzētu atdot tā mājas mūžīgā, pārdodamā, lai gari klaušām apgrūtinātā valdījumā.

Iespēja samaksāt minēto summu -, kas Vidzemes zemniekam ir ļoti lieIa, bet ar nenogurstošu uzcītību nav nesasniedzama, - būtu mēraukla un drošākais pierādījums, ka attiecīgais cilvēks ir uzcītīgs un saimniecisks; tas, ka viņš nav pastrādājis nekādus kriminālnoziegumus, būtu pierādījums viņa nevainojamam dzīvesveidam. Bet, ja uzcītīgs, saimniecisks, nevainojams cilvēks nav nobriedis brīvībai, - kaut arī viņš neprastu izlasīt ne burta, - tad tai nav nobriedis neviens cilvēks virs zemes.

Zināmas izredzes ar minētajiem tikumiem iegūt brīvību un zemes īpašumu sev un saviem bērniem iedvestu visai tautai dzīvākās rosības un krietnības garu, un drīzā laikā uzplauktu dažādi ražošanas veidi. Nebūtu ko baidīties, ka kāds zemnieks varētu aiziet no savas dzimtenes; dabiskā mīlestība uz to, zemes īpašums, tiesība uz iekārtotajām magazīnām, viss tas palīdzētu latvieti saistīt. Vismaz neviens neaizietu, neatstājis kungam savā vietā darbīgu un kārtīgu saimnieku, to, kas būtu nopircis viņa māju. Paši muižnieki savu priekšrocību vietā, kas pa lielākajai daļai ir iedomātas, saņemtu ievērojamu atlīdzību. Muižas neienestu mazāk, kā viņi līdz šim, cilvēcīgi rīkojoties, no tām varēja saņemt, un viņu drošība būtu nesatricināma.

Ja ir iespējams un vajadzīgs latviešus brīvībai izglītot un viņiem to dot ar apdomu un nenodarot zaudējumus dzimtkungiem, tad abi nolūki ir sasniedzami vienīgi šai ceļā. Vienīgi skaidri nosprausts mērķis var viņus pamudināt pēc tāda censties, un bez tāda visi citi izglītošanas līdzekļi ir - "kurlam ēzelim stāstītas pasaciņas", kā teiktu Horācijs. Šai pārliecībā es neieteicu ne lasīšanas, ne amatniecības skolas, ne arī jaunas dziesmu grāmatas.

Šīm lietām ir sava vērtība tādai tautai, kas tās jau spēj izlietot; bet šī spēja visām pasaules tautām ir parādījusies kā brīvības un labklājības sekas, nevis kā līdzeklis tas iegūšanai. Vispirms iestādiet koku un gādājiet, lai tas sāk zelt, tad radīsies arī ziedi; bet Agamemnona sakaltušo valdnieka zizli jūs diez vai redzēsiet zaļojam. Zinātniska izglītība - kam tā vajadzīga dzimtļaudīm? Tā viņus tikai tuvina izmisumam. Un kam vajadzīgi augstāki ražošanas veidi tautai, kurai nav laika apkopt savu tīrumu? ("Papriekš degunu, tad brilles!" saka kāda ļoti laba vidzemnieku paruna.)

Tie nu ir pasākumi, kas, kā esmu pārliecināts, būtu jāveic, ja nopietni gribētu kaut ko darīt, lai zemkopi paceltu uz tās pakāpes, kas viņam pienākas. Manā projektā neatradīs ne gluži jaunas idejas, ne dziļi pārdomātus prātojumus; toties tam piemīt tā labā īpašība, ka tas ir viegli realizējams. Es tīši vairījos no visa riskantā, no ikkatra pārdroša projekta; es tīši ieteicu tikai to, kas citur jau izdarīts; jo mans nolūks nebija spīdēt ar neizpildāmām filozofiskām teorēmām, bet palīdzēt lietai, pilnīgi ņemot vērā iespējas un reālos apstākļus. Labāk ir runāt patiesā nekā augstā valodā.

Lai gan visas mana projekta daļas ir tik rūpīgi apsvērtas, tik pārbaudītas un tik viegli izpildāmas, es to tomēr ceļu priekšā ar šaubīgu, baiļu pilnu sirdi. Kam būs tā darbīgā cilvēku mīlestība, kura vajadzīga, lai panāktu šā vai kāda labāka projekta realizēšanu? Kas apžēlosies par asiņaino postu? - Muižnieki? Sprediķojiet vilkam, ka jērs, kas viņam zobos, ir nevainīgs! - Varbūt valdnieks? Vai tad Olimpa dievi atriebj zemes ļaužu postu? Vai raudošās cilvēces balss aizsniegs viņa ausis? Vai tā spēs izspiesties cauri konvenciju, mantkārības, ļaunas viltības ņudzeklim, vārdu sakot, vai tā pieveiks visus ļaunos garus, kas ielenc nevis troni, bet gan ak! - pieeju pie tā? Vai drīz - drīz! - neatskanēs radītāja balss, kas miljoniem atkal atdos dievišķo dvesmu, kuru tiem laupa viņu līdzpilsoņi, kas uzspēruši savu kāju uz viņu sadragātās galvas? Vai beidzot ausīs tā diena, kad Vidzemes druvas vairs nelies savu svētību pār bāliem, drebošiem nastu nesēju dzīvniekiem, bet gan cilvēkiem, brīviem, laimīgiem cilvēkiem? Jūs visu tautu cēlākie! Jūs, kas esat īstā cilvēce, paceliet savas balsis līdz ar mani! Nemeklējiet vairs objektus savai līdzcietībai viņpus okeāna! Ievērojiet tepat Eiropā, jums kaimiņos, tās tautas, kas pašas savā zemē ir nelaimīgākas nekā afrikāņi, kurus mantkārība aizrāvusi uz Ameriku. Viņu labā runāja filozofija un cilvēku mīlestība, un viņu liktenis kļuva vieglāks. Nu, tad uz priekšu, filozofi, cilvēku draugi! Savienojieties un sakiet arī Eiropas tirāniem, ka viņu rīcība ir nekrietna! Sakiet to skaļi, atkārtojiet nenogurstot, ka tas, kas pazemo savu brāli, stāv daudz, daudz zemāk par niknāko zvēru. Pierādiet apstulbotajiem mantkārīgajiem cilvēkiem, ka viņu pašu labums, viņu pašu un viņu bērnu drošība prasa būt cilvēcīgiem. Beidzot, jūs vajadzēs uzklausīt, un varmācībai, sveloša kauna pārņemtai, būs jābēg atpakaļ ellē.

Katastrofa, kas izšķirs latviešu likteni, lai ir kāda būdama! Es nolieku šo savu darbu cilvēces acu priekšā kā dokumentu tai briesmīgajai prāvai, kuru nākotne agri vai vēlu uzsāks pret manas tēvzemes apspiedējiem. Lai nākotne tiesā! Tā reiz tiesās! Drebiet, savu brāļu tirāni! Briesmīgi tā tiesās un drīz!

Pirmais pielikums. Īss Vidzemes lauku mācītāju raksturojums.

"Jūs esat tā zemes sāls, bet, ja sāls nederīga, ar ko tad sālīs?"

Kristus

Senās karotāju kārtas palieka, muižniecība, pēc savas dabas ir barotāju kārtai, zemkopjiem, tik sveša, ka var to ietekmēt vienīgi ar savu spēku, ar spiedienu. Kā viņa to dara, to rādījusi šī grāmata. Tātad šai sakarā es muižniecības raksturojumu varu beigt, ja saku, ka tā ir smalki izglītota. Ar to pietiek; jo, kas pazīst vienas tautas smalkākās kārtas, tas tās pazīst arī visās citās zemēs. Izglītība nekur nespēj radīt labus cilvēkus, tāpat kā visspilgtākā māksla nespēj pārvērst ozola bluķi par marmora tēlu. Pēc dabas labus raksturus tā padara cēlākus, sliktus samaitā; tāpat kā no vienas un tās pašas vielas vesels kuņģis sagatavo barību, sabojāts - indi. ("Civilizētas šķiras mums rāda ārkārtīgi pretīgu gļēvumu un rakstura samaitātību, kas izraisa jo lielāku sašutumu tāpēc, ka kultūra pati ir šo parādību avots. - Cēlākais, ja to iznīcina, kļūst par riebīgāko. - Ja izvirst dabas dēls, tad no viņa iznāk trakulis, ja izvirst mākslinieks, iznāk nelietis. Prāta izglītība, ar kuru izsmalcinātās kārtas lielās ne gluži bez pamata, visā visumā jūtas izdaiļo maz un drīzāk ar principiem nostiprina samaitātību. Mēs noliedzam dabu tās īstajā sterā, bet morāliskajā piedzīvojam tās tirānisko spēku un, pretodamies tās ietekmei, tomēr pieņemam tās principus. Mūsu ieražu afektētā pieklājība dabai liedz attaisnojamo pirmo balsi, lai tai mūsu materiālistiskajā tikumu mācībā piešķirtu izšķirošo pēdējo." "Die Horen", 1795. gada 1. numurs.)

Garīdzniecība ir svarīgāka. Tā pastāv tāpēc, lai ietekmētu tautu, muižniecība ietekmē tikai tāpēc, ka tā vēl pastāv. Garīdzniecība ir tautas masas ferments, visur un gandrīz visos laikos tā parādās kā briesmīgs ierocis, ar ko tiek iekustināts lielais pūlis. Ja tā apreibinās no fanātisma maldu kausa, tad līdzi tai grīļojas arī visa valsts. Ja to pārņem svētais iecietības un miera gars, tad būdās un pilīs mīt lēna apdomība. Tā aizrauj tautu uz ārprāta vai varonības darbiem; tā var to notrulināt līdz stulbai pacietībai. Tātad pēc tautas laimei un izglītības stāvokļa pamatoti var spriest par tās garīdznieku nopelniem un uzskatiem, pēc tās nelaimes un māņticības - par viņu samaitātību. Lai mans tautas attēlojums būtu kaut cik pilnīgs, man vēl jāattēlo, kāda ir Vidzemē garīdzniecība, kuras mute taču mēdz paust tautas garu.

Ja šīs tēzes ir pareizas - un vismaz neviens garīdznieks tām nerunās pretī, - kādi tad mums jāiedomājas Vidzemes mācītāji! Diemžēl, diemžēl mēs nedarīsim viņiem pāri, ja bez jebkādas izmeklēšanas pieņemsim., ka viņi te savu uzdevumu nemaz neizpilda, tīši neizpilda. Nevienā protestantiskā zemē, varbūt vispār nevienā zemē šī svarīgā kārta, turklāt visa, nav tik negudra kā manā nabaga tēvzemē. Ka lauku mācītāji vairs nav mācīti vīri, ka viņi atstāj novārtā savu draudzi, ka šur tur samaitājas viņu tikumi, tas, protams, gadās arī citur; bet kur, kur dvēseles gans ar izteiktu nicināšanu skatās no augšas uz tiem, kas viņam uzticēti? Kur viņš biedrojas ar muižniecību, lai tos tiranizētu? Te Vidzemei pieder priekšroka. Tas varēja notikt vienīgi tādā zemē, kur muižniecībai par savu pastāvēšanu jāpateicas garīdzniecībai.

Tomēr, pirms es teikšu, kāda ir garīdzniecība, lai man būtu atļauts pateikt, kādai tai vajadzētu būt. Es te neuzstādīšu nekādu ideālu; ideāli tukšgalvjus vedina uz zobošanos un labākus cilvēkus uz mazdūšību. Lai reālajā pasaulē varētu darīt ko labu, tad nevajag nospraust savu mērķi aiz iespējamības robežām. Bez tam man tiešām laimējies tai ziņā, ka par paraugiem savam raksturojumam varu ņemt cilvēkus, kas vēI dzīvo.

Lauku mācītājam nav jābūt ne lielam valodniekam, ne polemiķim, ne filozofam kantietim, ne beletristiķim. Gluži svešs viņam gan nedrīkst palikt neviens izglītības lauks; tikai no tiem visiem kopā var iegūt zināšanas vērtīgākos augļus, no aizspriedumiem brīvus, apgaismotus uzskatus. Viņa īstais darbalauks ir morāles filozofija vārdos un darbos. Viņš ir apgaismes orgāns, cilvēkmīlestības un visu tikumu sludinātājs daudziem ļaudīm, kam nav bijis ne laika, ne izdevības pašiem izglītot savu garu un sirdi. Viņam jābūt tiem par paraugu domās un darbos. Šim nolūkam viņš iecelts, un no šā uzdevuma izriet rīcība, ko mums no viņa tiesība gaidīt. Ir teicami, ja viņš izstrādā piemērotas, pamācošas, pat skaistas runas; bet visiedarbīgākā retoriskā figūra arvien būs viņa paša dzīve.

Tāpēc garīdzniekam, kas izpilda savu uzdevumu, jābūt taisnīgam un vienkāršam cilvēkam, kas ar mierīgu nopietnību stājas kā karaļa, tā ubaga priekšā un abos redz tikai brāļus, lai gan viņš vienam godbijīgi palocīsies, bet otru tikai draudzīgi sveicinās. Lai viņš dodas uz pilīm, ja to pavēl viņa pienākums, bet lai neaizmirst arī nelaimīgo cilvēku netīro būdu, kurā viņš var nest palīdzību, vismaz mierinājumu un pamācību. Kā vienā, tā otrā vietā lai viņš ar drošu un aukstu prātu izturas tā, ka viņā vienmēr varētu pazīt patiesības vēstnesi un tās aizstāvi. - Lūk, kur ir garīdznieka īstā cieņa, tā godbijība, kas viņam un viņa kārtai jāiemanto, ka viņa izturēšanās dižciltīgajam nelietim liek baidīties no viņa skatiena, liek katru netaisnību tāpat slēpt no viņa acīm, kā viszemākās kārtas grēcinieks slēpj no tām savu izvirtību. Kur vien viņš noraugās, tur netikums lai jauš stingru nosodījumu, cietējs - palīdzību, maldīgais - laipnu pamācību.

Vissvarīgākā lieta viņa dzīvē lai ir viņa draudzes laime. Viņam draudze jāpārliecina par to, ka viņa sirsnīgākā vēlēšanās ir tās labklājība. Katram tās loceklim lai viņš ir tēvišķīgs draugs, darbīgs aizstāvis un labdaris, kas vienmēr gatavs palīdzēt. Viņš ne vien nedrīks ievākt dāvanas un ķildoties par nodevām, bet tam labprātīgi jādod katram trūkuma cietējam, cik var. Viņš ne vien nedrīkst atbaidīt ar uzpūstu. cienību, ar kuru tukšgalvis pūlas apslēpt savu niecīgumu, bet viņam ar līdzjūtīgu sirsnību un dabisku vienkāršību jācenšas iegūt savu ļaužu uzticību. Viņš ne vien nedrīkst domāt, ka ar svētdienas sprediķa nolasīšanu jau izpildījis savu uzdevumu, bet tam jāizlieto katra izdevība, lai sirsnīgā sarunā apkarotu aizspriedumus; jo draudzīgs padoms arvien atstāj daudz paliekamāku iespaidu nekā vissmalkākā runa. Bet, lai varētu dot gudrus padomus, tad viņam sīki jāpazīst savas draudzes locekļu apstākļi; viņam jāveltī vislielākās pūles, lai ar tiem iepazītos. Lai viņš uzturas starp saviem draudzes ļaudīm, lai apmeklē tos, cik bieži vien iespējams, nevis tikai tā saucamajās amata darīšanās. Nedarbis lai nekad nav drošs, ka viņš to nepārsteigs; cietējam lai nekad nebūtu. viņa mierinājums jāprasa. Tikai tad viņš var tautu vadīt un izglītot. Bet viņš tai ir nolikts arī par aizstāvi. Nekādas bailes citu cilvēku priekšā, nekāds pašlabums lai viņu neattur bezbailīgi uzstāties pret katru zemnieku apspiešanu, kā tas klājas nevainojamam vīram, kas aicināts labu darīt. Ar pērkona balsi lai viņš katram blēdim pārmet tā nelietību; lai viņš sadragā tā lepnību, varaskāri, skopumu ar tām briesmīgajām patiesībām, kuras sludināt ir viņam uzlikts par pienākumu. Kur viņa pūles ir veltas, lai viņš sauc palīgā valdību; tai vajag viņu pabalstīt, tā to darīs. - Bet, protams, viņam pašam pie tam jāapzinās, ka ir brīvs no visām kļūdām, kas tam jāapkaro.

Beidzot, viņa pienākums ir draudzes locekļiem rādīt personīgu darbības, ģimenes dzīves un tikumības priekšzīmi, kā arī rūpēties par savu tālāko izglītību. Viņam vēl nevajag pamest savu izglītību, kad tā viņam palīdzējusi tikt pie maizes.

Tā vajadzētu rīkoties lauku mācītājiem, tādiem tiem vajadzētu būt. Kāpēc lielākā daļa no viņiem rīkojas taisni pretēji, - to mani lasītāji ļoti viegli paši izpratīs no viņu stāvokļa, viņu amata pienākumu un ienākumu raksturojuma. Saskaņā ar kādu ļoti vecu rīkojumu mācītāju ievēlē galvenokārt zemnieki un tad aicina draudzes patrons. Dzimtļaudis, protams, drīkst gribēt tikai to, ko atzīst par labu viņu suverēnie kungi. Tātad, kaut arī prāvests zemniekiem prasa viņu domas, tomēr īstenībā tie vienmēr ir kungi, kas ievēlē mācītāju. Tie tad, kā viegli varam iedomāties, piešķir šo amatu tikai savu bērnu agrākajam skolotājam vai kādam citam, kas no viņiem atkarīgs; vai arī izraugās tādu, no kura gaida kādus labumus un kuru iedomājas saticīgu esam, tas ir, tādu, kas ar visu mierā, kas atstāj zemniekus viņu liktenim un - dara kungam pakaļ.

Kāds no man pazīstamajiem mācītājiem dabūja savu draudzi tāpēc, ka viņš spēlēja vijoli un tātad varēja piedalīties patrona muzicēšanā. Gitu aicināja uz kādu lielāku draudzi tāpēc, ka savā pirmajā draudzē tas bija izrādījies par labu laika kavētāju. Diviem citiem, pirms viņus aicināja amatā, bija jāapņemas audzināt patrona dēlus. Protams, ir vēl daudz ļaunāki ceļi uz svēto amatu, un šai ziņā laikam gan visur iet tāpat kā pie mums; bet nekur vēlēšanu tiesību atraušanai zemniekiem nevar būt tik ļaunas sekas kā te, jo nekur viņi tik zemu nestāv zem muižnieka kā šeit.

Tuvās attiecības, kurām neizbēgami jārodas starp jauno mācītāju un to, kas viņu aicinājis, atņem zemniekiem mācītāju gandrīz pavisam. Drīz viņš kļūst par muižnieka mājas draugu, ja nav tas jau bijis; drīz viņš pārņem tā domāšanas un rīcības veidu un iemācās nicināt zemniekus, kuru pārstāvim un vadonim viņam vajadzēja būt. Cik nepiedienīgi tas arī būtu, ja cienīgā kunga mājas draugs būtu familiārās attiecībās ar viņa netīrajiem vergiem! Cik nepateicīgs būtu ieceltais, ja viņš vienu vai otru sava iecēlēja soli, lai arī kāds tas būtu, uzskatītu par netaisnu apspiešanu un saskaņā ar savu. īsto pienākumu uzrādītu tiesām! Un, no otras puses, kā gan latviešiem varētu nākt prātā viņu visspēcīgā kunga uzticības vīru padarīt arī par savējo?

Kāds cits apstāklis vēl vairāk attālina mācītāju no zemnieka un nostāda viņu pilnīgi blakus muižniekam. Proti, katra mācītājmuiža ir īsta muiža, kurai, izņemot nedaudzus gadījumus, ir dzimtļaudis, tāpat kā bruņinieku muižām. Šis ir galvenais trūkums, piedauzības akmens, pār kuru daudzi mācītāji klūp, pildot savus pienākumus. Tas pilnīgi sagroza viņu īsto stāvokli. Viņi nav nepartijiski latviešu draugi, viņi ir pavēlnieki, un viņiem, tāpat kā muižniekiem, ir izdevība tikt pie turības, izsūcot zemniekus. Tāpēc pēdējie viņus daudzos novados mēdz saukt par baznīckungiem . Iedomīgie liek sevi pat saukt par žēlīgiem baznīckungiem un skūpstīt savus svārkus, un - vai pēc tāda apsveicinājuma gan kāds vēl iedrošināsies kļūt familiārs?

Svētais svārks tikai apsedz cilvēka trūkumus, tos nebūt nelabojot. Augsti cienījamajam eveņģēlija sludinātājam kā muižas īpašniekam ir izdevība iet pasaulīgus ceļus, un to viņš pārāk labprāt arī dara. Daudzi mācītāji liek. ciest saviem zemniekiem visas tās varmācības un nežēlības, no kurām viņiem

būtu jāattur muižnieki. Vairākas mācītājmuižas Piem., Suntažos un Aizkrauklē. pat ir pa pusei vai pavisam tukšas, tāpēc ka nežēlīgā apiešanās zemniekus spiedusi aizbēgt. Bet, tā kā draudze no tā cieš (jo tai atkal jāgādā citi zemnieki mācītājmuižas zemei vai arī pašai jāapstrādā tās lauki, ja tur jādzīvo jaunam mācītājam), tad daudz biežāk gadās, ka baznīcu priekšnieki aptur dvēseļu ganus, kad tie cērp savas avis, un tiem sludina cilvēcību, nevis otrādi.

Sakarā ar savu divpusīgo lomu - būdami reizē sludinātāji un muižturi - mācītāji kļūst neuzticīgi ne vien uzskatiem, pie kādiem taču vajadzētu turēties viņu kārtai, bet arī saviem tiešajiem amata pienākumiem, lai cik niecīgi tie būtu. Lielākā daļa izturas tā, it kā viņu uzaicināšana amatā nozīmētu svinīgu atlaišanu no mācīto vīru kārtas. (Kad reiz kāds mācītājs taisījās pāriet uz jaunu dzīvojamo ēku, es brīnījos, kāpēc viņš taisni visneveselīgāko telpu izvēlējies par savu studiju istabu. Viņš man atbildēja ļoti naivi: "Cik tad nu es tur uzkavēšos!" - Kāds cits man apgalvoja, ka viņš jau sen esot atteicies no visām zinību blēņām un iegādājoties vairs tikai tās grāmatas, kas vajadzīgas viņa bērniem skolā.) Kādus pāris gadus viņi pūlas vismaz vēl turēties kursā, lai spētu runāt par literatūras avīzē lasīto, un gudro, ko viņi svētdien cels priekšā savai karsti mīļotajai draudzei. Bet drīz tie pilnīgi nolaižas, ir vairs tikai lauksaimnieki un katru priestera pienākumu uzskata par nepatīkamu traucējumu, par kuru viņi rūgti gaužas un kuru, cik vien iespējams, atstāj skolotājam. Pat savus bērnus neaudzina viņi paši (izņemot dažus krietnus un cienījamus vīrus), bet gandrīz visi tur mājskolotājus, kurieni maksā piecdesmit līdz simts dukātu.

Parasta Vidzemes lauku mācītāja dzīve ir apmēram šāda. Vasarā viņš, ja nav pārāk korpulents, no pirmdienas agra rīta līdz sestdienas vēlam vakaram ar pīpi vai bez tās staigā apkārt pa laukiem, pļavām vai dārzu un lamā savus strādniekus vai apciemo savas muižas kaimiņus, vai arī pieņem viesus, ja viņš ir labi audzināts cilvēks. Ziemā viņš pa dienu visā omulībā ved baznīcas grāmatu (Ne visur. Ir vairāki mācītāji, kas pat to nevīžo darīt.) un savas saimniecības rēķinus. Vakarā viņš lasa avīzes un uzspēlē kādu partiju bostona vai tin dzijas. Tikai svētdienas rītā, redzot savas mīļās laulātās draudzenes svinīgo rosību, viņš atceras, ka ir - garīdznieks. Pie kafijas viņš tātad paskatās, sacīsim, kalendārā, par kādu evaņģēliju tam šodien jāpļāpā, un pašķirsta savu pusstundiņu kaut kādu Bībeles izskaidrojumu grāmatu, kamēr frizē viņa parūku vai viņa paša svēto galvu. Tad, tērpies melnā mētelī un augstā priestera cienībā, viņš kāpj savā karietē vai trijjūgā. un brauc uz baznīcu. Ko viņš tur runās, par to viņam maza bēda; Tas Kungs jau iedveš saviem kalpiem, kas tiem jārunā. Kad sprediķošana, kristīšana, iesvētīšana un dievgalds galā, tad viņš savus muižnieku kārtas klausītājus ielūdz uz pusdienām vai arī aizbrauc pats pie kāda no tiem un savas pāris stundiņas pie vīna un cepešiem sarunājas par dvēseļu gana amata grūtībām, par druvu un ganāmpulku un par jaunfranku ačgārnību, kuri - kādas šausmas! kāda aklība! - vairs negrib slinkos garīdzniekus. Tā aizvelkas viss viņu mūžs, un pats tas domā, ka nav vis nekāds mazais darbarīks Tā Kunga vīna kalnā un visā valstī, ja šādā kārtā pavadījis trīsdesmit līdz četrdesmit gadu. Tā kā zemes satversme Vidzemes mācītājus vispār nolikusi tik tuvu muižniekiem, tad viegli iedomāties, ka viņi, ciktāl spēj, dzīvo tikpat plaši kā pēdējie. Vācijas un citu zemju lauku mācītāji izbrīnītos, ja zinātu, ka starp viņu amata brāļiem Vidzemē nav neviena, kam nebūtu vismaz karietes, un ļoti maz tādu, kas laiku pa laikam necienātu savas draudzes muižnieciskos locekļus ar garšīgiem mielastiem. Bet lai jau tie bauda savus ienākumus, ja vien labklājība neuzpūstu viņu lepnību - kā garīdznieku, tā muižnieku iedzimto grēku - tādā mērā, ka viņi vairs nav tie, par ko tiem jābūt. Daudzus tā apskurbina līdz tādai muļķībai, ka viņi uzbāzīgi spiežas iekšā muižnieku kārtā, pērk muižnieku diplomus, lai nekādā ziņā neatpaliktu no saviem dižciltīgajiem kaimiņieni. Latvieši to cilvēku, kuram vajadzētu būt viņu skolotājam, viņu draugam, viņu aizstāvim, padara bagātu, lai tas pieslietos tai kārtai, kas viņus samin, - un lai kļūtu pēdējai tikpat smieklīgs, cik pirmajiem nederīgs. (Psiholoģiskā ziņā interesanta ir parādība, ka tie mācītāji, kas uzņemti muižnieku kārtā, vienu vai divus izņemot, visi ir kurpnieku, skroderu, mucinieku vai citu sīku amatnieku dēli. - legansts, ar kuru tie grib maskēt savu godkārību, ir augstākā mērā smieklīgs. Muižnieku diploms, tie saka, viņiem esot vajadzīgs, lai varētu palīdzēt saviem dēliem tikt uz priekšu. Palīdzēt tikt uz priekšu? Vai tad viņi neredz, ka tas drīzāk laupa tiem pieeju visiem pilsoniskajiem amatiem? Vai varbūt mācītāja dēls pazemotos, ja viņš mācītos tirdzniecību vai kādu maizes arodu? Vai viņam katrā ziņā karadienestā jāsacenšas ar muižnieku dēliem - bijušajiem rotaļu biedriem? Ja viņam tiešām ir tieksme vienīgi uz karavīru kārtu, tad tas ir panākams, jo Vidzemes mācītājiem jau gandrīz visur ir muižnieku priekšrocības. Pēc kāda rīkojuma, ko izdevis Pēteris Lielais, viņi var savus dēlus kā muižniekus ierakstīt gvardē un armijā, un daudzi mācītāju dēli jau taisījuši savu karjeru bez jebkādām muļķībām no viņu tēvu puses. - Tā mirušā ģenerālleitnanta fon Tranzehes tēvs bija mācītājs Smiltenē. Arī ģenerālis Treibluts ir garīdznieka dēls. - Pēc priesteru privilēģijas 10.§ mācītāji drīkst pirkt pat muižas, pie tam muižnieki nevar izmantot pirmpirkuma tiesības. Tiešām, tikai vecais Ādams, ko nespēj noslīcināt nekādas ūdens kristības, liek mācītājiem neprātīgi dzīties pēc muižnieku titula.)

Jaunie mācītāji gandrīz visur vairāk atbilst savam amatam nekā vecākie un, kā es domāju, ne tikai Vidzemē vien. Iemesli šai parādībai viegli atrodami. Katra citā kārtā garīgā spēka un enerģijas mazināšanos vecumā ar uzviju atsver pieredze un drošs skats; bet amatā, kur ar garu jāietekmē gars, tas tā nav. Te jaunības spēka zaudējums ir neatsverams. Vesels sirmgalvis var gan sekot sava laika garam, bet par vadoni viņš vairs neder. - Ja turklāt vēl ievērojam lauksaimniecību, kura viņam padara pilnīgi neiespējamu jebkādu zinātnisku darbību un prasa jo rosīgāku darbu, jo vairāk pieaug ģimene, tad nav ko brīnīties, ka gadās tik daudz garīdznieku, kuru galvenā nodarbošanās ir improvizēta lamāšanās, kur izpaužas viņu daiļrunības spēks. Protams, pēc daudzu gadu vingrināšanās viņam nav grūti katrā izdevīgā gadījumā laist vaļā veselus vārdu plūdus; bet īstas domas, pārliecinošas skaidrības, mērķtiecības, (Tā es reiz dzirdēju, kā kāds mācītājs, kas savā laikā Rīgā un Leipcigā bija iecienīts runātājs, saviem zemniekiem Otrajos Lieldienas svētkos ar lielu patosu izskaidroja, kāpēc eņģeļiem svētajā kapā bijušas baltas drānas.) pat jēgas viņu priekšnesumos ļoti bieži trūkst.

Kāds cits starp vecākiem mācītājiem ļoti parasts netikums ir tas, ka viņi savus amata pienākumus pilda pārāk vienaldzīgi un tomēr, uzticīgi paradumam, stingri pieturas pie formas un pretojas katram jauninājumam, lai tas būtu nezin cik noderīgs. Ja arī viņiem ir diezgan prāta, lai to pieņemtu, tad tomēr viņiem nav lokanības, lai spētu tajā pilnīgi iedziļināties. Tomēr to vēl visdrīzāk varētu piedot. Uzvedība un uzskati, kas valdīja to jaunībā, līdz ar viņiem ir kļuvuši veci; kas viņiem var ņemt ļaunā, ka viņi savus mīļos ceļabiedrus vērtē augstāk nekā to nepazīstamos pēcnācējus? Vēlreiz, tas ir piedodams; bet, tā kā viņi nu uz visiem laikiem paliek uz vietas, tad taču no tiem nevar gaidīt, ka viņi savas draudzes locekļus mudinās uz nemitīgu progresu. Vienīgais līdzeklis, kā šo sāli vismaz ilgāk nodrošināt pret maitāšanos, būtu neizbērt to uz tīruma.

Tagadējos apstākļos ir acīm redzams, ka mācītāji ļoti maz palīdz, lai zemnieki būtu laimīgi un izglītoti. Bet būsim taisnīgi: arī labajiem, darbīgajiem, prātīgajiem cilvēkiem, kādus es dažu labu pazīstu, nākas ļoti grūti pildīt savu pienākumu. Draudze ar pieciem tūkstošiem dvēseļu, kas izkaisītas pa astoņām līdz deviņām kvadrātjūdzēm, Vidzemē nepieder pie lielākajām. Kāda apustuliska degsme neatdzistu tik plašā darbības novadā, it sevišķi, ja neviens nedomā to iekvēlināt! Mācītājs, kam jāceļo dienām, lai apmeklētu slimnieku vai arī pārklaušinātu kādas muižas bērnus, protams, nevar rūpēties par katras savas draudzes mājas iekšējiem apstākļiem, par katra draudzes locekļa dzīvesveidu. Bet pienākumus, kurus nevar veikt pilnīgi, tāpēc pavisam pamest novārtā tiešām nenozīmē izvēlēties labāko ceļu. Es ļoti bieži esmu dzirdējis lauku mācītājus, kas savās draudzēs kļuvuši veci, zemniekiem jautājam, vai tie piederot pie viņu draudzes vai pie kādas citas, - un tas tomēr ir drusku. par daudz. Kāpēc dvēseļu. gans vismaz ar labākajiem no savas draudzes nav draudzīgi tuvās attiecībās? Kāpēc viņš reizēm neapmeklē tuvāk esošos, vismaz taču savus paša zemniekus? Cik svētīgas sekas būtu šādai laipnībai! Muižnieks vairītos darīt netaisnības un varmācības, ja zinātu, ka tas vīrs, kura amats ir mācīt un aizstāvēt cilvēka pienākumu svētumu, ir viņa dzimtcilvēka draugs; viņš pats sāktu dzimtcilvēku cienīt. Vergam rastos pašapziņa un godkāre, ja viņš redzētu, ka tā lielkunga biedrs līdzjūtīgi rūpējas arī par viņa likteni. Viņš vairītos no izlaidīgas dzīves, kuru vairs nevarētu apslēpt sava nama sienās un kuras dēļ tas varētu zaudēt sava garīgā drauga cieņu. Viņš pūlētos dzīvot pieklājīgāk, lai tā draugam nerastos riebums, viņu apmeklējot. Viņš to padarītu par savu mājas ķildu šķīrēju, ļautu tam apkarot savus aizspriedumus, gūtu no viņa runām zināšanas, katrā grūtā brīdī grieztos pie viņa, mīlētu to kā bērns. Mācītāji! Cik cienījamu, pat svētu jūs varētu padarīt savu amatu! "Blēņas! Tas ir pret labo toni, un - aicinājuma rakstā par to nav teikts neviens vārds." Par parastajiem mācītāju amata pienākumiem, kas īstenībā sastāda viņu priestera funkcijas, kā kristīšanu, laulāšanu utt., nav vērts runāt. Viņu sprediķi pa lielākajai daļai ir lauku mācītāju sprediķi, prātīgi vai muļķīgi atkarībā no tā, kāds ir vīrs, kas tos saka. Tomēr visiem vācu sprediķiem piemīt viena vispārīga, lai arī negatīva īpašība. Tajos ir runa par Trīsvienību, Kānas kāzām, morāli vai par ko nu tīk, tikai ne par zemniekiem un muižnieku pienākumiem pret viņiem. Šis punkts sprediķus varētu padarīt visai noderīgus, bet no tā rūpīgi vairās, lai nebūtu jāredz drūmas sejas vai arī jāizjauc savas cerības uz labāku mācītāja muižu. Cik negalanti gan arī būtu, ja tam cilvēkam, ar kuru kopā ēdīs pusdienas, samaitātu ēstgribu, radot tam sirdsapziņas pārmetumus. Nē! "Mierīgi dzīvot un ļaut dzīvot," - tā domā un dara lielākā daļa no tā gudrā vīra pēcnācējiem, kurš varonīgi mira pie krusta, lai darītu labu, izplatot patiesību. Es esmu dzirdējis vairākus simtus sprediķu, bet tikai trīs, kur bija runa par pienākumiem pret zemniekiem. Viens no tiem tika sacīts pilsētā, otrs kādā svešā draudzē, un trešo teica jauns kandidāts.

Arī uzraudzība par zemnieku jaunatnes apmācību pieder pie mācītāju amata pienākumiem; bet lielākā daļa no viņiem šai ziņā izturas ļoti dīvaini. Kā jau iepriekš redzējām, apmācība īstenībā atstāta vecāku ziņā, lai gan visur ir iekārtotas draudzes skolas. Lai pārbaudītu bērnu sekmes lasīšanā un lūgšanu skaitīšanā - jo tās ir nepieciešamās mācības non plus ultra -, mācītājs ziemu katrai muižai nosaka vienu pārklausīšanas dienu. Bērni, kas kaut ko ir mācījušies, sapulcējas muižā vai kādās mājās, un tie, kas nekā nav mācījušies, paliek mājās. Mācītājs liek katram bērnam izlasīt pāris rindiņu un noskaitīt kādu lūgšanu vai kaut ko līdzīgu, pieraksta viņa vārdu un domā, ka vienam gadam ir izpildījis savu pienākumu. Tā tas turpinās, kamēr jaunieši sasniedz to vecumu, kad tie jāiesvētī. Tad viņus sapulcina mācītājmuižā; viņš tiem nedēļas laikā priekšlasījumu veidā ar steigu izsniedz to reliģijas un morāles zināšanu devu, ar kuru tiem jāiztiek visu mūžu, un tad vairumā viņus svaidī par kristīgiem a la centaine. Beidzot, trešo reizi pārbauda viņu zināšanas, kad tie grib precēties. Katram pārim pirms uzsaukšanas jāiet pie mācītāja un jāatskaita Lutera mazais katķisms, un, ja ar to slikti veicas, jādodas pie skolotāja vajadzīgo izmācīties.

Es atturos no piezīmēm par šo izglītošanas veidu, ar kuru pat Aloizijs Hofmaņa kungs būtu apmierināts, un tikai piebilstu, ka ir tomēr daži krietni vīri, kuri vismaz baznīcā bieži mēdz mācīt katķismu, lai pašiem no sevis nebūtu jākaunas.

Lai uzturētu mācītāju darbību rosīgu un to arī atbalstītu, valdība izdevusi divas pavēles, kas būtu ļoti noderīgas, ja vien papūlētos tās pienācīgi izpildīt. Viena uzdod mācītājiem ik gadus piesūtīt apriņķa baznīcu virspriekšniekam un prāvestam ziņas par bērniem un viņu sekmēm un aizrādīt, ja kāds muižnieks nerūpējas par jauniešu izglītību vai arī nesūta dievgalda mācībā jaunekļus, kurus mācītājs aicina. Sarakstus arī tiešām piesūta divreiz gadā, un tos izlieto dāmu matu sprogošanai vai arī nelasītus noliek arhīvā. Otrs rīkojums pavēl: "Ja kādas tiesas priekšā stājas kāds noziedznieks latvietis, kas ir sešpadsmit gadus vecs un nav bijis pie dievgalda vai vismaz nav iemācījies lasīt, tad viņa mācītājs sodāms ar ievērojamu naudas sodu."

Protams, visi zina, ka mācītāji ar dievgaldu vai lasīšanu kādu blēdi diezin vai pārvērtīs par krietnu cilvēku. Bet ar to viņus gribēja padarīt darbīgākus un mazāk iztapīgus dzimtkungiem, kas ļoti daudzus bērnus atstāj bez apmācības, lai nebūtu jāzaudē vārpu lasītāji vai cūku gani, un attur meitenes no iesvētīšanas, lai tās neapprecētos. Tomēr man nav zināms neviens gadījums, kur minētais rīkojums būtu izpildīts un mācītājs muižnieku būtu apsūdzējis tādēļ, ka tas nav parūpējies par apmācību.

Tālāk mācītājiem uzdots uzrādīt katru svarīgāku pārkāpumu, kas izdarīts viņu draudzē. Jau vecās satversmes laikā tas bija viņu pienākums, un zemes tiesas pirms katras sēdes uzaicināja visa apriņķa garīdzniekus to izpildīt. Ievedot vietniecības iekārtu, šo uzdevumu atkārtoja. Ja to pareizi izpildītu, cik plašas iespējas tas dotu darīt labu! Garīdznieki būtu latviešu aizstāvji, viņu tēvi, patiešām cienījamie atpestīšanas vēstneši! Laimīga kārta, kurai atļauts, kuras pienākums aizstāvēt apspiestos brāļus, kura to spēj, netaisot bīstamo lēcienu no ikdienišķā mājas loka neikdienišķības biezoknī, ko tik viegli, tik labprāt mēdz dēvēt par jūsmošanu un nemiera garu!

Diemžēl arī šis uzdevums zaudē savu nozīmi zem pieklājības un vēl nožēlojamākās savtības spaida. Daudzi mācītāji ir līdzvainīgi pārkāpumos, kas viņiem būtu jānovērš. Citi baidās zaudēt bikts grašus un upuru maka dāvanas - tie, kas mazliet cēlāki, baidās zaudēt sabiedriskās izpriecas un mieru, ja viņi uzrādītu citus, nevis tikai zemnieku pārkāpumus. Veltīgi viņiem sūdzas zemnieki. Viņi konsekventi ignorē visus kauna darbus, ar kuriem joprojām aptraipa mūsu laikmetu, neraugoties uz valdības labo gribu. Viņu līdzcilvēks, kas viņiem uzticēts un ko plosa briesmīgas harpijas, stiepj viņiem pretī roku, lūgdams glābiņu. Viņu palīdzība tās aizbaidītu, bet viņi novērš savas acis un čāpo omulīgi garām, lai - saudzētu savu parūku. Tiešām, neviens netikums nav riebīgāks par šo, lai gan to neuzskata par tādu; pārgudrais egoisms ar ledus sirdi, egoisms, kas uz katra soļa rūpīgi aprēķina: cik man tas maksās, un kas man no tā atlēks? Pietiks ar vienu vienīgu piemēru, lai visskaidrākajā gaismā parādītu tādu mācītāju vienaldzību, kuru nav mazums.

Kāds Rīgas tirgotājs, birģermeistars, uzņemts muižnieku kārtā un nopircis sev muižu. Tur viņš starp zemniekiem atrada kādu neparasti skaistu meiteni, trīspadsmit gadus vecu bērnu. Lai izlietotu savas dzimtkunga tiesības, viņš meiteni ar sulaiņa palīdzību izvaroja un vaiņagoja savu kauna darbu ar to, ka solīja bērnu un viņa tēvu ik dienas pērt, ja tie iedrošināšoties sūdzēt. Draudzes mācītājs zina šo notikumu; viņš to zina, jo šī vēsts nāk no viņa paša mutes, un tomēr cieš klusu! Nelaimīgie, teica mācītājs, taču baidīšoties viņam kaut ko sacīt, ja viņš tiem vaicāšot.

Mīlestības sludinātāj! Es negribu domāt par kaut kādiem netīrākiem motīviem; bet gara trulums, sodāma kūtrība tā bija katrā ziņā, kas jūs kavēja meklēt kādu ceļu, lai sadabūtu pietiekošus pierādījumus; jo jums bija jāaizstāv nevainība un cilvēcība. Jūs taču zināt, jūs noteikti to zināt, ka tādi kauna darbi nebūt nav reti un ka daudzi dzimtkungi pieskaita tos pie savām tiesībām par dzimtļaudīm. Pāris piemēru, kur zemnieki būtu dabūjuši savu taisnību, drīz vien atkal izlabotu šos priekšstatus; bet kā tādi piemēri lai rodas, ja visi mācītāji domā tik kūtri kā jūs un zemnieks nevar sūdzēties. Nesakiet, ka jūs šo nabaga cilvēku likteni ar to padarītu ļaunāku! Tiesas tos aizsargātu; tiesām vispār būtu jāizlieto nopietnāki līdzekļi latviešu aizsardzībai, ja tikai katru noziegumu uzrādītu.

Kaut taču mācītāji pārliecinātos: visdrošākais ceļš, kā realizēt latviešu tiesības un pārliecināt muižniekus par to esamību, ir - tās pēc iespējas bieži izlietot. Vājākā tiesības ātri zaudē spēku, ja viņš tās nedrīkst aizstāvēt un ja viņa aizbildnis guļ. Viens otrs mēģinājums, protams, neizdotos; dažreiz cilvēku draugu varbūt pat atalgotu ar rājienu; bet cilvēces labā sāktu darbu nekad nedrīkst pamest; katrai kļūmei tikai jānoder par pamudinājumu visu to atkal uzmanīgāk un sparīgāk sākt no jauna.

Un, ja arī vēl paietu gadsimtenis, kamēr latvietis atkal atdzims, tad tomēr mācītāja pienākums vismaz ir ar savu modrību un stingriem pārmetumiem muižniekus allaž aizbaidīt no viņu laupījuma. Beidzot, beidzot viņi, kaunā sasarkuši, to atstātu, vai arī sūdzības aizsniegtu troni. Garīdznieki taču nepagurst atkal un atkal runāt par lietām, kuras taisni tāpēc neviens neievēro, ka tās attiecas uz visiem un visi tās zina. Kāpēc tad viņi tik ātri atslābst, aizstāvot vissvētāko lietu, ja viņiem nesmaida uz vietas piekrišana? Kāpēc viņi nepadara cilvēku tiesības (Es svinīgi noraidu jebkuru nepareizu šo vārdu iztulkojumu kā šajā, tā citās vietās, kur es tos lietoju. Ar cilvēka tiesībām es te saprotu tiesību prasīt no saviem līdzpilsoņiem cilvēcīgu apiešanos.) par savu sprediķu saturu un to aizstāvēšanu par savas dzīves svarīgāko darbu?

Visur, kur pastāvēja feodālā sistēma, garīdzniecība bija pretsvars muižniecībai, un minētās sistēmas vietu ieņēma cilvēcīgākas satversmes. Vidzemē garīdznieks cieši pieslējās savam pretiniekam, un abi, brālīgi vienojušies, sešsimt gadu apspieda zemnieku. Valdnieki gribēja garīdzniekiem atkal ierādīt viņu īsto vietu - bet viņi pērk muižnieku diplomus.

Evaņģēlija sludinātāji! Patiesības vēstneši! Uzklausiet to un sarkstiet! Cilvēcību un tikumību aizstāvēt vārdiem un darbiem, (Tas ir: brīvi runājot par muižnieku pienākumiem un stingri uzrādot visus gadījumus, kad tos pārkāpj.) tas ir jūsu augstais amats. Nelietis ir katrs no jums, sodāms pienākuma pārkāpējs, kas aiz niecīgiem iemesliem, aiz zemas savtības vai arī aiz vēl nožēlojamākas augstprātības cieš klusu, kur viņam vajadzētu runāt ugunīgus vārdus, guļ, kur viņam rosīgā darbībā vajadzētu aizmirst sevi un visu mazsvarīgo. Nevis tādēļ jums valsts piešķīrusi amatu un maizi, lai jūs būtu savu draudzes locekļu liekēži un lišķi, bet lai jūs būtu latviešu skolotāji un tēvi! Phocis cecini.

Mācītāju ienākumi ir ļoti dažādi. Ir draudzes, kas ienes 800 (lasi - astoņi simti) līdz tūkstoš dukātus, un citas, kas atmet tikko 150 dukātus. Šīs summas sanāk no mācītājmuižu zemes ienākumiem, mācītāju nodevām un blakus ienākumiem.

Par mācītājmuižām un to ļaunumiem es jau esmu runājis. Nodevas mācītājam sastāv no naudas, labības, cāļiem, sviesta, liniem utt. Naudas nodevas nav visur vienādas, un dažos apgabalos to vispār nav. Labības katram arklam jādod trīs pūri. Bet ir arī 120 arklu lielas draudzes; tātad redzams, ka šī nodeva ir ļoti ievērojama. Blakus ienākumi sastāv no tā saucamajām baznīcas maksām un labprātīgām dāvanām. Pirmo veidi ir pārāk dažādi, lai es tos visus te varētu uzskaitīt. Minēšu. tikai visparastākos.

Zemnieks maksā par kristīšanu, iesvētīšanu, uzsaukšanu, laulāšanu un bērēm ar dažiem grašiem, vistām un vilnas cimdiem un bez tam maksā divreiz gadā vienu pusgrasi bikts naudas. Acis uzmetot, liekas, ka tas ir ļoti maz; bet, ja saskaita kopā, tad šī summa pārsteidz. Jo ir baznīcas, kurās trim līdz četriem tūkstošiem latviešu jāiet pie dievgalda divreiz gadā, un tā no zemnieku bikts naudām vien sanāk 40 līdz 50 dukātu.

Jau tāpat ir nepatīkami domāt, ka reliģijas kalps katru vismazāko amata pienākumu pilda vienīgi par atalgojumu, tikpat kā pasta vai muitas ierēdnis; bet, ja ievērojam plašās iespējas, ko baznīcas maksas paver mantkārīgajam, tad tās kļūst par īstu nelietību, kas zaimo reliģiju. Es pats biju aculiecinieks gadījumam, kur kāds garīdznieks atteicās apbedīt mironi, tāpēc ka ļaudis nevarēja samaksāt nodevas četru vai piecu grašu apmērā. (Bet es arī redzēju, ka kāds mācītājs atlaida zemniekam maksu un bez tam vēl viņa vietā samaksāja baznīcai par kapu.) Kāds cits jaunajai sievai tūliņ pēc laulībām Iika noraut audekla lakatu no galvas, jo bija uzzinājis, ka ta vairs neesot jaunava un tātad tai vajadzējis viņam dāvināt lakatu. Šādas rīcības dēļ zemnieki mācās uzskatīt ticības ieražas par zināma veida nastu un mācītājus par tādiem kā akcīzes iekasētājiem. Ir ļoti parasta lieta, ka kūmi mācitājam uzliek uz altāra grasi un lūdz, lai viņš pusgrasi izdod. Jo pusgrasis (vērdiņš) ir mazākā dāvana, ko viņi drīkst piedāvāt.

Visapkaunojošākā tirgošanās notiek ar tā saucamajām aizlūgšanām. Proti, latvieši iedomājas, ka viņiem katrā ziņā nodrošināta debesu svētība, ja mācītājs tos baznīcas lūgšanā sevišķi pieminēs. Tātad katra tiem svarīga iemesla dēļ - sakarā ar slimību, sēju, pļauju, pat ja viņi grib aizbēgt, (Par šādiem gadījumiem man ir stāstījuši vairāki mācītāji. Pats par sevi saprotams, ka lūdzējs mācītājam savu nodomu neizstāsta.) tie žēlīgajam baznīckungam atnes pāris vērdiņu un lūdz, lai viņus ieteicot mīļajam Dieviņam, ko tiem arī gandrīz nekad neIiedz. Garīdznieki ne vien neapkaro šo ienesīgo māņticību, bet vēl stiprina ar savu gatavību uz to un svinīgo nopietnību, ar kuru tie pēc sprediķa aicina Visuma Tēvu, "lai viņš savu svētību redzamā kārtā dotu bērniem, aitām, cūkām, bitēm, katliem un podiem, kas pieder tādam un tādam godājamam saimniekam no šā novada un tādam no tā, un atkal tādam no šitā".

Vēl vairāk! Dažām baznīcām ir slava, ka tajās noturētās aizlūgšanas esot visspēcīgākās. Arī šo māņticību rūpīgi uztur. Zemnieki no tālienes sarodas tādas baznīcas mācītāja muižā ar auniem, sviestu, medu un dālderiem un līgst garīgo lūgumu meistaru tūliņ uz visu gadu, jo katrā vajadzības gadījumā izdarīt šo svētceļojumu būtu pārāk grūti. Bet ne svētība vien, arī lāsti atskan svētajā vietā. Nesen vēl notika - un dažās vietās notiek varbūt vēl arī tagad -, ka mācītājs par maksu niecīgākās zādzības vai palaidnības vaininieku nodeva velnam. ar visbriesmīgākajiem lāstiem - laikam lai sevišķi pārliecinoši izskaidrotu vārdus: "Mīlējiet savus ienaidniekus!" Saprotama lieta, ka šis jaunais Bileams tūliņ pēc lāstu zibeņiem atkal izlēja svētības plūdus.

Ar īstu prieku man jāatzīstas, ka ir tomēr daži mācītāji, kas māžošanos un buršanu neuzskata par saviem amata pienākumiem. Vienu tādu es pazīstu personīgi. Es pats reiz dzirdēju, ka viņš, līdzīgu lūgumu noraidīdams, atgādināja: "Lūgšana bez apdomīgas uzcītības un taupības nekā nedod, un ir vienalga, vai to skaita ubags aiz sētas vai mācītājs no kanceles." Ja šim krietnajam vīram kādreiz jāpiekāpjas zemnieku prasības priekšā, tad viņš nekādā ziņā neņem par to maksu. Es viņa vārdu nedrīkstu minēt. Bet, ja jūs gribat ar viņu iepazīties, mīļie tautas brāļi, tad ziniet: viņš ir tas pats, kuram sava draudze tiesas ceļā bija jāpiespiež pabeigt viņa jaunās dzīvojamās ēkas celšanu, kad vecā jau pa pusei bija sagruvusi; kuru viņa garīgais kaimiņš, kas rūpīgi iekasē visas viņa noraidītās dāvanas, izkliedz par jauninātāju un kurš tāpēc savus labākos mūža gadus pavada skumji un vientuļi, atrodot prieku vienīgi savu pienākumu rūpīgā pildīšanā.

Labprātīgās dāvanas latviešiem ir tikpat smaga nasta kā baznīcas maksas un tāpat rada izdevību izspiešanai, jo dažos apgabalos tās ir kļuvušas par obligātu pienākumu. Tiesa, ir draudzes, kā, piemēram, Liepupe, kur dāvana gandrīz nekad nepārsniedz tās degvīna glāzes vērtību, kuru zemnieks par to saņem, bet citi mācītāji prot labāk pakratīt latviešu maku. Viens no tādiem latvietim, kas atnes treknu cepeti, liek apsēsties, uzrunā viņu par savu mīļo draugu un apvaicājas, kā klājas viņa dārgajai ģimenei un visam, kas tam pieder. Dienu vēlāk varbūt atkal atnāk tas pats vīrs, atnesot šoreiz tikai kādu sīkumu; un viņš vairs nedrīkst iet istabā, un viņu saņem ar nicināšanu. Cits garīdznieks kādam ļoti nabagam cilvēkam nosvieda pie kājām dūraini ar olām, ko tas bija atnesis, un teica: "Ja tu nekā labāka nevari atnest, tad paturi arī to."

Kāds trešais - bet lai pietiek! Plēsīgais skopums taču ir visur vienāds, un lasītāji man labprāt aiztaupīs piespiešanos, kas man nepieciešama, lai attēlotu šādas parādības. Bet kas tad vēl jutīsies pārsteigts, redzot vislielāko plaisu starp zemnieku un viņa garīgo aizbildni, ja atcerēsies tikai to, ka zemnieks pie mācītāja nekad nedrīkst nākt ar tukšām rokām.

Arī Vidzemē atzīst, ka šī ļoti svarīgā kārta neizpilda savu uzdevumu, un vairāki patriotiski muižnieki jau bieži ir nodarbojušies ar projektiem, lai to padarītu noderīgāku. Viens no šiem plāniem bija visas draudzes padarīt vienādas, apmēram sešdesmit arklu lielas, jo tūkstoš arklu apdzīvotājus viens vienīgs cilvēks acīm redzami var gan pieņemt pie dievgalda, bet ne apgaismot. Ar to varētu gūt dažādus labumus, bet daudzi vietējie apstākļi tā izpildīšanu padara neiespējamu. Bez tam ar to mācītāja attiecības pret zemniekiem nemaz nemainītos, un tieši tas ir galvenais.

Nākošais projekts bija labāks. Saskaņā ar to mācītājiem vajadzētu atņemt zemi un baznīcas maksas. Abu to vietā viņiem vajadzētu saņemt atbilstošu algu skaidrā naudā. Dzimtkungu acīs viņi gan ar to zaudētu daļu no savas autoritātes, toties kļūtu noderīgāki un savu zemnieku mīlestības cienīgāki. Viņi turpmāk, savus amata pienākumus pildot, vairs neizturētos kā zemi algotņi un atlaižu tirgotāji un tāpēc tiešām nebūtu sliktāki mierinātāji pie mirēja gultas vai arī vienaldzīgāki tikumības veicinātāji. Nekas tos vairs nekavētu kļūt par savu draudzes locekļu uzticības vīriem un draugiem un ar drošu sirdi vienmēr pacelt balsi pret viņu apspiešanu. Zemnieki viņus vairs nesajauktu ar saviem varas kungiem. Viņi tiem pieķertos kā bērni, un mīlestība uz savu skolotāju viņiem iedvestu paklausību reliģijas priekšrakstiem. Mācītāju ienākumi vairs nebūtu daļēji atkarīgi no ražas un žēlīgo patronu labvēlības. Viņiem vairs nebūtu izdevības notrulināties par lauksaimniekiem, bet viņi, kaut vai aiz gara laika, turpinātu savas studijas un visiedarbīgākā kārtā varētu rūpēties par zemnieku apgaismošanu.

Pret to ir celts iebildums, ka naudas vērtība taču mainoties un alga, kas šim brīžam dod pieklājīgu iztiku, pēc piecdesmit vai simt gadiem vairs tikko nodrošināšot pret bada nāvi; tomēr jau sen ir zināms līdzeklis, kā novērst šo sarežģījumu. Uztura nauda jānosaka ar zināmu daudzumu labības un tās vērtība jāizmaksā pēc zināma gadalaika tirgus cenām. Maize taču ir visas naudas vērtības paliekošā mēraukla.

Bet arī tās ir vienīgi jaukas vēlēšanās, kas diezin vai piepildīsies. Mācītāju lepnums viņiem neatļauj citādi uzstāties tautas skolotāju lomā kā vien no kanceles, un muižnieki, kuri katrā ziņā varētu panākt pārmaiņu, turas pie vecās vendu parunas: baro gaili, lai viņš neperina odzes. Minētā projekta autors gan ir muižnieks, bet tomēr tūkstoš apstākļi viņa kārtas brāļus mūžīgi atturēs nodarboties ar neauglīgiem sīkumiem. Tātad Vidzemes lauku mācītājs vēl ilgi kops zemi un atstās atmatā savas draudzes locekļu galvas; viņš plītēs ar muižniekiem, bet zemnieku labā - lūgs Dievu un sprediķos, pieņems vistas, baznīcas naudas un dāvanas, ik gadus katram bērnam liks nolasīt pa pantiņam un pie tam - sapņos par savu lielo nozīmību un cienu valstī.

Otrais pielikums. Dokuments par šīs grāmatas patiesīgumu.

"No viņu augļiem jums būs viņus pazīt!"

Visu šo darbu viscaur pamato fakti, kas ir pārāk nenoliedzami, pārāk pazīstami, lai būtu iespējams tos atspēkot. Mutiski gan daudzi, kas šajā darbā skarti, visu tā saturu nosauc par nepatiesībām vai pārspīlējumiem, gan vairāk tāpēc, lai tiem ārzemēs būtu mazāk jāsarkst, kad tur runāja par Vidzemes briesmīgo dzimtkundzību, nekā cerībā, ka viņiem kāds ticēs. Viņi sargājās ar iebildumiem spiest mani minēt vārdus, kurus es varbūt aiz pārāk lielas saudzības biju izlaidis. Tikai viens - fon Braša kungs mutiski draudēja atklāt "Latviešos" milzum daudz nepatiesību; bet, kad tam savs solījums bija jāizpilda, tad viņš vienīgi raudzīja ar sagrozījumiem atspēkot pāris īsu piezīmju kādam pavisam citam manam darbam (Proti, manis tulkotajiem Jūma un Ruso darbiem par pirmatnējo līgumu, viņa uzbrukums un mana atbilde dota "Papildinājumā" pie "Latviešiem". ("Latviešu" 2. izdevumam, pēc kura veidots šis izdevums, autors ruinēto pielikumu tā pirmatnējā redakcijā vairs nav pievienojis. Red.))

Šie apstākļi gan tiem, kas tos novērojuši, izkliedē visas šaubas par manu ziņu bēdīgo patiesīgumu; tomēr es sabiedrībai, kā arī nākamām paaudzēm gribu ar dokumentiem neapgāžami pierādīt, ka astoņpadsmitā gadsimteņa beigās Eiropa civilizētas valsts provincē tiešām pastāvējusi satversme, kas muižniekiem devusi tiesības uz neģēlībām, kuras nezinātājam liksies pārāk neģēlīgas, pat ja runātu par viduslaiku vistumšāko posmu. Pierādījums vispilnīgākā kārtā ietverts turpmāk ievietotajā landtāga lēmumā. Diemžēl šis lēmuma ir arī vienīgais iznākums nedaudzu cēli domājošu Vidzemes muižnieku pūlēm un varbūt uz ilgiem gadiem noslēdz aktis lietā, kas tiešām attiecas uz visu. cilvēci, tāpat kā riebīgās vergu tirdzniecības atcelšana. Redziet, kādā mērā vēl tagad veselās kārtās zemai savtībai un smieklīgai iedomībai ir pārsvars pār cilvēkmīlestības un taisnības jūtām un principiem; skatieties un sarkstiet par mūsu gadsimteni, par mūsu paaudzi un par to, cik samaitāta tā var būt pat uz visaugstākās kultūras pakāpes!

Pirms es stāšos pie šā dokumenta iztirzāšanas, man jāsaka daži vārdi par Vidzemes dzimtbūšanas jaunāko vēsturi.

Kopš 1765. gada Vidzemē bija pacēlusies klusa balss, kas nosodīja varmācīgo apiešanos ar zemniekiem. Mirušās valdnieces vispār pazīstamie uzskati, kā arī rīkojumi, ko tā laiku pa laikam izdeva dzimtļaužu labā, vietniecības iekārtas priekšrocības, rakstnieku dzēlīgie spriedumi ārzemēs un apslēptie mājieni pašu zemē šo balsi arvien pastiprināja, un, kad Francijas notikumi tik varmācīgi uzrāva Eiropas tautas no parastās snaudas, tad balss kļuva tik skaļa, ka Vidzemes muižniekiem vairs nepietika drosmes neņemt to vērā.

Viscietsirdīgākie lielkungi sāka darīt savus tumšos darbus it kā bikli, pūlējās, lai viņus uzskatītu par laipniem un žēlīgiem, un pat savstarpējās sarunās mēģināja atvainot savu netaisnību ar nepieciešamību. Tāpēc piepeši izplatījās baumas, ka muižnieku vēlēšanu sapulcē, kurai vajadzēja notikt 1795. gada rudenī, galvenokārt nodarbošoties ar dzimtbūšanas uzlabošanu, varbūt pat ar tās atcelšanu. Ļaudis, kas minētās kārtas garu pazina labāk, neticīgi kratīja galvas, bet tas, kam vēl bija kvēla ticība tikumībai un cilvēcei, uzņēma

šīs cerības ar skaļām gavilēm. Cik daudz apstākļu gan nemudināja uz to! Laika gars, kas tik sparīgi vēršas pret apspiešanu un verdzību; atmiņas par augstsirdīgo brīvkungu fon Šulcu; un jo sevišķi tas, ka atzīts cilvēku draugs - fon Ziversa kungs ka guberņas maršals atradās muižnieku priekšgalā un daudzi tā draugi bija ar viņu sabiedrojušies, lai cietējai cilvēcei darītu iespējami daudz laba!

Sapulces pirmie soļi, kā likās, attaisnoja šīs priecīgās gaidas. Virsmācītājs Zontāgs, kas kā runātājs un cilvēks pilnīgi cienīgs tā goda, ko viņam parāda, atklājot sēdi, teica sprediķi par vispārības garu. Ar ugunīgām jūtām un aizraujošiem vārdiem viņš uzstājās kā prāta un taisnības aizstāvis un aizrādīja visskaidrākajā kārtā, ko tagadējos apstākļos pienākums prasa no muižniekiem, kuri taču visur grib būt tautu zieds. Bruņniecība nolēma viņam dāvināt zelta tabakas kārbu ar uzrakstu "Vispārības gars" un šo sprediķi lika iespiest uz sava rēķina.

Kāds zināms cilvēks tīkoja pēc apriņķa maršala vietas, un viņu ievēlēja. Kāds cits, apriņķa maršals fon Boks, paskaidroja, ka viņš labāk atsakoties no sava amata nekā dalot to ar cilvēku, kas starp citiem kauna darbiem arī divus zemniekus licis pērt līdz nāvei. Tūliņ vēlēšanas anulēja, un pret necilvēku visi izturējās ar tādu nicināšanu, ka viņam bija jāatstāj bruņinieku nams un uz diviem gadiem jāaizceļo uz Vāciju. (Tur viņš mani apmeklēja un, slavinājumus un glaimus bārstīdams, apgalvoja, ka tikai viens cilvēks viņa muižā miris no sitieniem.)

Visās malās cits citam ar prieku stāstīja par to un, nepacietīgi cerot uz ļoti dižiem notikumiem, gaidīja sesijas beigas. Sesiju slēdza, un - ak! - muižniecība kā arvien bija paglaimojusi cilvēkmīlestībai, apliecinājusi tai savu padevību un atstājusi visu pa vecam. Tiesa, neslēpto pretestību, ko sākumā izrādīja necilvēciskākie no sapulcētajiem lielkungiem, diezgan ātri pārvarēja; bet tad uz cīņas lauka iznāca tie, kas izlikās mēreni un viltīgi atzina visus savu cēlo pretinieku principus, tomēr, kad lieta nonāca līdz to izpildīšanai, tad radīja arvien jaunus sarežģījumus un katru soli, ko vēl spēra, prata tā novirzīt, ka tam bija jāpaliek nesekmīgam, ja tas arī taisni nenāca par ļaunu, un galu galā panāca, ka visus lēmumus atstāja konventam, kas bija jānotur nākošajā gadā.

Visu cilvēces draugu skumjas Vidzemē atbilda tām cerībām, kuras viņi bija lolojuši. Pat šis darbs ir pierādījums tam, cik dziļi un skaudri visu gaidu nepiepildīšanās sāpināja nepartijiskos, kas no sirds vēlējās savu līdzpilsoņu latviešu laimi. Autors redzēja, ka konventa iecelšana bija tikai veikls paņēmiens, lai iegūtu laiku un izjauktu labvēlības un taisnības plānus. Viņš uzskatīja par katra patriota pienākumu šim varmācības gara nodomam pretoties, cik vien iespējams. Tam nolūkam viņš bija apbruņots tikai ar spalvu. Viņš to vēl nekad nebija izmēģinājis, bet dedzīgā vēlēšanās darīt labu pacēla viņu pāri visām bailīgajām iedomām: viņš rakstīja. Liels skaits cēlu cilvēku visās Vācijas malās, kā likās, bija tikai gaidījuši šādu izdevību, lai paceltu savu balsi pret dzimtbūšanas riebekli, un vācu sabiedrības bieži un atklāti izteiktās domas arī galvenokārt bija tās, kas padarīja gaismas un tumsības cīņu 1796. gada landtāgā par visdedzīgāko, kāda kopš daudziem gadiem norisinājusies Rīgas bruņinieku namā.

Es nezinu, ko sprieda konvents, kuru noturēja minētā gada vasarā; tāpat es arī skaidri nezinu, cik tālu Vidzemes muižnieki ar saviem darbiem bija tikuši rudens landtāgā; bet liekas, ka jau lielākā daļa no še pievienotajiem noteikumiem bija pieņemta, kad lielās valdnieces nāve pārtrauca visas sarunas un jautājumus. Vai tie nākotnē būs spēkā, kļuvis problemātiski.

Šī lieta ātri noskaidrojās. Pāvils I drīz pēc savas augstās mātes nāves nolēma atcelt vietniecības iekārtu un it sevišķi Vidzemes muižniecībai atdot tās agrāko satversmi un privilēģijas. Privātcilvēkam neklājas spriest par valstsvīru soļiem, kuru motīvus viņš nezina. Kā šī bruņniecības atjaunošana ietekmēja vai arī drīzumā varēja ietekmēt zemnieku stāvokli, to lasītājs viegli sapratīs, ja vēlreiz izskatīs nodaļu par "tā saucamajām latviešu tiesībām" un ja viņš visas tiesības, kas pamatojas uz vietniecības iekārtu, uzskatīs par iznīcinātām un vienīgi pieliks klāt, ka turpmāk arī no Vidzemes tiks ņemti rekrūši. Jaunie iestādījumi prasīja jaunu bruņniecības sapulci, kas arī notika 1797. gada pirmajā mēnesī. Par landmaršalu ievēlēja vīru, par kuru visi bija pārliecināti, ka tas ierosinātos dzimtbūšanas labojumus nemaz neiekustinās. Laimīgā kārtā viņš tūliņ ar savu pimo soli sacēla pret sevi tādu īgnumu, ka sapulce vienprātīgā nepatikas uzliesmojumā vienojās uzticēt savu darbu vadību līdzšinējam guberņas maršalam fon Ziversa kungam. Šis cēlais vīrs izlietoja šo izdevību viscilvēcīgākajā kārtā, lai glābtu vismaz sava lielā plāna drupas. Viņš prata iegrozīt tā, ka pagaidu noteikumus sakopoja landtāga lēmumā un nodeva ķeizaram apstiprināšanai - kā muižniecības pateicību par tās atjaunotajām tiesībām. "Visaugstākās taisnības paraugs," saka fon Ziverss jauki sarakstītajā veltījumā ķeizaram, "iedvesa visās dvēselēs tādu pašu garu un patvaļas trauslās važas pārvērta nesaraujamās mīlestības un uzticības saitēs. Piešķirot mums tiesības, lielais valdnieks mūs saistīja pie sava troņa, un skaistā tiesību virkne aptvēra visus, līdz pašiem pēdējiem - (?) - valsts locekļiem."

Diemžēl minētie noteikumi ne tuvu nesaskan ar cerībām, ko var modināt šie izteicieni. Tie ir ne vien trūcīgi un nenoteikti, bet daži pat tādi, kas iedveš taisni šausmas. Bet, tā kā galvenās no muižnieku atjaunotajām privilēģijām attiecas uz viņu neaprobežoto varu pār zemniekiem, tad šie noteikumi tomēr būtu bijuši ļoti derīgi.

Ķeizaram Pāvilam, pēc visām ziņām, nav labpaticis tos apstiprināt - domājams, lai nelaupītu sev iespēju kādreiz izdot labākus. Tāpēc tiem Vidzemē nav likuma spēka; bet kā pierādījumu tam, ko es šai grāmatā esmu teicis, kā muižniecības raksturojumu, kā gala iznākumu, ko devušas paša pēdējā laika pūles izmocīto, zemē samīto Vidzemes tautu labā, es tos šeit pasniedzu, pievienojot tikai dažas piezīmes - tik aukstasinīgas, cik vien tas šādā gadījumā iespējams. Tās ir jo vajadzīgākas tādēļ, ka daudzi šā lēmuma noteikumi tik acīm redzami saskan ar priekšlikumiem, ko es pirms četriem gadiem ieteicu "Latviešu" 8. nodaļā, ka tie uzskatāmi par minēto priekšIikumu nepieciešamības un izpildāmības atzinumu, ja arī tos nevar uzskatīt taisni par šo priekšlikumu sekām.; bet skatieties, kā muižnieki labo, ja viņi mēģina to darīt!

Landtāga lēmums. Dokuments par šīs grāmatas patiesīgumu.

1. §

"Dzimtkungs nedrīkst zemniekus pārdot vai citādā veidā atdot citiem. kā vien tikai muižniekiem, kam Rīgas guberņā pieder nekustams īpašums; bet laulātus ļaudis viņš nekad nedrīkst izšķirt; tomēr zemniekus var dāvināt muižniekiem, kam nav nekustama īpašuma, ja šie muižnieki ir dāvinātāja vecāki, bērni, brāļi, māsas vai miesīgu brāļu un māsu bērni, - tikai ar to nosacījumu, ka tādi dāvināti dzimtļaudis ir gan mantojami, bet nav citādi tālāk dodami. Kas rīkojas pret šo noteikumu, tas par katru nelikumīgi pārdotu vai atdotu zemnieku maksā bruņniecības kasē 500 rubļus soda asignācijās, un pirkums tiek anulēts."

Piezīme. Kāpēc ir netaisni zemniekus pārdot? Tāpēc, ka tā ir briesmīgākā varmācība - izraut savu līdzcilvēku un līdzpilsoni no visas viņa līdzšinējās vides un sakariem, lai niecīgas pirkuma maksas dēļ patvaļīgi lemtu par viņa dzīvi; tāpēc, ka šādas viena pilsoņa tiesības pār otru iznīcina visu valsts būtību; tāpēc, ka ir barbariski un necilvēcīgi savu brāli tā nospiest lopa kārtā. - Ja to beidzot atzīst, --- kam tad gan vajadzīgs tāds ierobežojums, ka šī tirgošanas ar dvēselēm vēl drīkst notikt guberņas robežās? Kam vajadzīgs ierobežojums, ka brālēniem un māsīcām, vismaz dzimšanas dienā, atļauts dāvināt pāris līdzpilsoņu? Vai bija svarīgi tikai ierobežot derīga mājas kustoņa eksportu un tā nesaimniecisku izlietošanu, lai suga neiznīktu?

Es lūdzu lasītāju sevišķi ņemt vērā cilvēkmīlestības pilno noteikumu, ka pārdodot nedrīkst izšķirt laulības.

2. §

"Bet, ja kāds zemnieks ir bēdzis vai arī atkārtoti izdara rupjus pārkāpumus un ar savu nosodāmo dzīvesveidu joprojām kaitē citiem vai arī pavedina tos ar savu priekšzīmi, tad dzimtkungam ir tiesības no šāda cilvēka atbrīvoties, to pārdodot vai dāvinot kuram katram, kam ir tiesība iegūt savā īpašumā dzimtļaudis; tomēr dzimtkungam iepriekš jāpierāda komisijai, kas tālāk tiks apzīmēta tuvāk, šā cilvēka nederīgums ar apliecību, kuru izdod bruģutiesa saziņā ar baznīcas priekšnieku un kura savukārt pamatojas uz sešu saimnieku liecību, pie tam šiem saimniekiem jābūt no tā paša novada, no kura zemnieku pārdod, un viņus ievēlē viss novads. Bet, ja kādam no baznīcas priekšnieku kungiem pašam gadītos pārdot šādu cilvēku, tad jāpieaicina kaimiņu baznīcas priekšnieks, kas notiek arī tad, ja draudzes baznīcas priekšnieks nav muižnieks."

Piezīme. Tātad ar bēgšanu mēģināt atbrīvoties no visspēcīga līdzpilsoņa varmācības, kuru citā ceļā nav iespējams nokratīt, ir noziegums, ko var izpirkt vienīgi ar cilvēka tiesību zaudēšanu?

Vai gan visā Vidzemē atradīsies ne seši, bet kaut divi dzimtcilvēki, kurieni būs diezgan drosmes par kādu trešo neliecināt to, ko dzimtkungs grib? Vai ir divi muižu īpašnieki, kas kaimiņam šodien varētu liegt pakalpojumu, ko tie varbūt jau rīt atkal prasīs no viņa? Un, ja arī tādi rastos: kas tad liek taisni viņu domas prasīt? - Pirmais paragrāfs muižnieku patvarību ierobežoja ar zirnekļa tīkliem, otrais noslauka arī tos.

3. §

"Līdz šim jebkāda veida kustama manta, kas zemniekam pieder, ko viņš dabu vai iegūst, - izņemot to, kuru tas saimniecībā jau atradis priekšā vai kura pieder pie mājas neatsavināmā dzelzsinventāra, - ir bijusi viņa neapstrīdams īpašums, kamēr viņš kungam neko nav parādā, tikai ar to ierobežojumu, ka pārdodot viņam to iepriekš vajadzēja piedāvāt kungam, kurš katrā pirkuma gadījumā varēja izlietot priekšrocības tiesības; tagad dzimtkungs pilnīgi atsakās no šā ierobežojuma un šās priekšrocības tādā kārtā, ka kopš šā laika zemnieks visu savu kustamo mantu, izņemot mājas dzelzsinventāru, - ja vien viņš kungam neko nav parādā, drīkst pārdot, kam grib, vai arī nodot kā mantojumu saviem radiem, kas dzīvo svešā novadā."

Piezīme. Iepriekš redzējām, ka latvietis 1765. gadā bija ticis pie zināmām īpašuma tiesībām. Šis paragrāfs atzīst kādu ruinētā likuma apiešanas veidu, kuru es nepieminēju. Viss, ko zemnieks gribēja pārdot, viņam iepriekš bija jāpiedāvā kungam, un tad viņš, protams, reti drīkstēja noraidīt maksu, kādu. solīja kungs, jo tā rokās bija mājas pārmācības vara.

4. §

"Šis mājas dzelzsinventārs tiek noteikts šādi: astotdaļarklinieka mājās jābūt trim zirgiem, sešiem veciem vai jauniem ragulopiem un deviņiem pūriem vasaras sēklas, ceturtdaļarklinieka mājās - četriem zirgiem, desmit veciem vai jauniem ragulopiem un piecpadsmit pūriem vasaras sēklas, pusarklinieka mājās - pieciem zirgiem, sešpadsmit ragulopiem un divdesmit pūriem vasaras sēklas, ieskaitot līdzi kalpu mantu, pie tam viens pāris aramvēršu skaitāms par vienu zirgu."

Piezīme. Iepriekšējais paragrāfs varētu zemnieku pavedināt uz kaitīgām un maldīgām domām, ka viņa īpašums tiešām. ir - viņa īpašums; tāpēc ar gudru ziņu izdomāja dzelzsinventāru, kas ne vien viņa, bet arī tā kalpu mantu pārvērš par daļu no mājām, kuras kungs var atdot, kam grib. Tā kā deviņu desmitdaļu Vidzemes zemnieku dzelzsinventārs tālu pārsniedz visu viņu mantu, tad turpmāk, ja tos izdzīs no tēvutēvu mājas, viņi būs ļoti laimīgi, ja tiem tikai atstās viņu drēbes. Kungam turpretī, ieliekot jaunu saimnieku, vairs pat nav jārūpējas par viņa inventāru: to sastāda visa vecā saimnieka manta.

Tas niecīgais apstāklis, ka aizmirsts noteikt, lai zemnieks to inventāru, kas tam atkal jāatdod kungam, iepriekš no viņa būtu saņēmis, - šis mazais izlaidums, mūsu laikmetam par godu, ir atkal pilnīgi iznīcinājis latvieša kā valsts pilsoņa īpašuma tiesību un padarījis viņu par piedevu zirgiem un vēršiem, kurus pats izaudzējis.

5. §

"Tā kā tas ir tikpat tiesisks (!!!) kā saimniecisks princips, ka zemnieka kārtējie darbi un nodevas nedrīkst pārsniegt viņam piederošās zemes vērtību, kas ne visos 1765. un 1784. gada iesniegumos ir ievērots, tad tie nākotnē vairs nedrīkst būt par mērauklu, un tādēļ ar šo tiek noteikts, ka katram dzimtkungam vai tā prombūtnē viņa pilnvarniekam līdz šā 1797. gada 1. augustam jāiesniedz pilnīga vaku grāmata (klaušu saraksts) par kārtējiem darbiem un nodevām pēc izgatavojama parauga, kurā jo sīki jāuzrāda arī visas ārkārtējās talkas un mazās blakus nodevas, kā maisi, valgi, vistas, olas un tamlīdzīgi, un tādi blakus darbi, kas kroņa vaku grāmatā nav uzdoti. Bet, tā kā vienīgi tais muižās, kas nesen, tas ir, pēdējo divdesmit piecu gadu laikā, sevišķi pārmērītas, ir iespējams izzināt, vai zemniekam ir par tik daudz dālderiem zemes, cik sastāda viņa nodevas un klaušas, un vecajai zviedru revīzijas taksācijai jābūt par normu kā mērītajām, tā nemērītajām muižām, tad attiecībā uz vēl nepārmērītajām muižām tiek noteikts: ja pēc tam, kad muižas īpašnieks iesniedzis ziņas un tās apstiprinātas, kāds zemnieks sūdzētos par pārāk lielām klaušām un nodevām, tad sūdzētāja zeme jāpārmērī bruņniecības mērniekam un tādā gadījumā, ja zemniekam nav tik daudz zemes, cik vērtas viņa klaušas un nodevas, tās jāsamazina līdz viņa zemes vērtībai. Bet, taksējot šīs klaušas un nodevas, vienu arklu zemes nedrīkst aprēķināt zemāk par sešdesmit dālderiem, no kuriem divas trešdaļas noteicamas kā nodevas. Bez tam palīgdienu ar zirgiem kā ziemas, tā vasaras sējas laikā nedrīkst būt vairāk par trim uz ceturtdaļarklinieku. Kroņa zemnieku klaušu takse ir šāda.

Par nedēļas strādnieku ar zirgu piecas dienas nedēļā 10 dāld. 60 grašu

Par nedēļas strādnieku-kājnieku piecas dienas nedēļā 8 dāld.

Par vienu otrinieku jeb palīgstrādnieku-kājnieku no Jurģiem līdz Miķeļiem piecas dienas nedēļā 3 dālderi

Par zirdzinieka darba dienu 4 graši

Par kājnieka darba dienu 3 graši."

Piezīme. Šā paragrāfa briesmīgais saturs ir tik neizpušķots, ka tiešām būtu pilnīgi lieki mēģināt to vēl vairāk atsegt. Tikai tas man ārzemniekiem jāpiezīmē, ka Vidzemes grasis ir fiktīva nauda, 45 graši iztaisa Saksijas guldeni, bet divi guldeņi - Alberta dālderi. Tātad zemnieks, kura klaušas nekādā ziņā nedrīkst pārsniegt "viņa zemes vērtību", ( Īstenībā vajadzētu teikt "viņa zemes ienākumu". - Zemās klaušu taksācijas vienīgais šķietamais atvainojums ir tas, ka zeme novērtēta iepriekšēja gadsimtenī, tātad arī ārkārtīgi zemu. Bet šis attaisnojums ir tikai šķietams. Ja zemes vērtība ir cēlusies, tad taču ir cēlusies arī klaušu vērtība; un, lai zemnieks varētu izmantot augstākās cenas par saviem ražojumiem, viņam tos vajadzētu pārdot, bet viņš taču neiegūst pat tik, cik vajag maizei.) par veselu darba dienu pelnīja 13 feniņus vācu naudā un, ja tam bija līdz zirgs, tad 17 feniņus utt., pie tam, protams, viņam bija jāgādā par savu un zirga uzturu.

Ievērojams robs ir tas, ka nav dota mēraukla nodevu taksācijai. Jādomā, ka tā augstsirdības ziņā nepaliktu pakaļ šai klaušu taksei.

6. §

"Ar ārkārtējām nodevām un klaušām jāsaprot vienīgi tādas, kas netiek ierēķinātas līdz: 1) mēslu vešana, 2) kārtnieces jeb lopu barotājas no Miķeļiem līdz Jurģiem, vislielākais viena no diviem arkliem, 3) labības pļauja, 4) kulšana, 5) materiālu pievešana dzīvojamai un visām saimniecības ēkām, tomēr tā, ka aizjūgs netiktu bojāts, pretējā gadījumā zemniekiem jāsaņem atlīdzība par zaudējumu, 6) palīgi pie degvīna dedzināšanas, divi kājnieki uz pieciem arkliem dienā no Miķeļiem līdz Jurģiem; ja vajadzīgi vairāki, tad par pārējiem novads saņem maksu. Šādus ārkārtējos darbus gan nevar uzdot iesniegumā tādā pašā veidā, tomēr atsevišķu muižu iesniegumos tie sīki jāapzīmē. 7) Uz piecdesmit dālderu vērtas zemes vērpt var dot tikai sešas mārciņas linu vai divpads mit mārciņas vilnas, vai piecpadsmit mārciņas pakulu. Vienai vaļiniecei var dot vislielākais divas mārciņas linu vai attiecīgo vilnas vai pakulu daudzumu. Tālāk, zemniekiem kā ārkārtējas nodevas un klaušas jāsamaksā un jāpadara visi sabiedriskie darbi, kā 8) ceļu taisīšana, 9) mācītājmuižu un 10) kazarmu celšana, 11) visas kroņa šķūtis, 12) galvasnaudas, atvelkot kroņa staciņu, 13) pasta zirgu barība, 14) mācītāja, 15) ķestera un 16) skolotāja nodevas. Šiem iesniegumiem jāatbilst patiesībai, un tajos skaidri jāatzīmē, kas jādod astotdaļ-, ceturtdaļ-, pusarkliniekiem un arkliniekiem parastajās, nedēļas vai dienas klaušās, ikgadējās nodevās, neatlīdzināmās nedēļas vai dienas blakus un palīgklaušās un muižas darbos neatlīdzināmās, kaut arī vismazākajās blakus nodevās, kurās viss sevišķi jānosaka un jānosauc, uzdodot arī māju skaitu un lielumu, kā arī to darba spējīgo cilvēku skaitu, rēķinot no piecpadsmit līdz sešdesmit gadiem, pie tam uz vienu astotdaļarklinieku - un kas par to mazāks -jārēķina vismaz divi, uz ceturtdaļarklinieku vismaz trīs, uzpusarklinieku vismaz pieci vīriešu dzimuma strādnieki. Pie šiem strādniekiem var pieskaitīt tikai tos, ko muiža kā derīgus pieņem darbā. Beidzot šiem iesniegumiem vēl pievienojama muižas sējas platība, kas latviešu daļā nedrīkst pārsniegt divpadsmit pūrvietas ik gadus uz ikkatru nedēļas zirdzinieku un igauņu daļā - divas pūrvietas uz ikkatru dienas zirdzinieku, rēķinot pūrvietu par desmittūkstoš zviedru kvadrātolektīm, no ziemas labības, tīrumā un meža zemē."

"Degvīna dedzināšanai katrai muižai jātur viens vai vairāki mācīti degi, un iztrūkumu, kas rodas, degvīnu dedzinot, nekad nedrīkst uzlikt zemniekiem, bet vienīgi deģiem, izņemot gadījumu, ja kāds palīgstrādnieks būtu to sagādājis tīši vai ar rupju nolaidību."

Piezīme. Ja kaut ko var salīdzināt ar iepriekšējā paragrāfa noteikumiem, tad tas ir šo ārkārtējo darbu saraksts, kuri nemaz netiek rēķināti līdz. Ar izbrīnu mēs šajā kategorijā sastopam visus lielos lauku darbus un, tikai pamatīgi aplūkojot, pamanām, ka izlaista vienīgi aršana, sēšana, siena pļaušana un malkas ciršana. Tātad tikai tad, ja zemnieks dara kādu no šiem darbiem, viņš par dienu pelna 13 līdz 17 feniņus. Karstā pļaujas diena, ziemas naktis, kuras viņš bez miega pavada rijā, nemaz netiek rēķinātas līdz ! ! - Tiešām, katrs pārmetums te būtu liekvārdība! Tikai vienu jautājumu: tā kā kārtējās klaušas līdzinās zemnieka zemes vērtībai, par ko tad viņš veic šo milzīgo virkni ārkārtējo darbu? Par gaisu un dzīvību?

7. §

"Šie iesniegumi līdz 1797. gada pirmajam augustam jāpiesūta apriņķa baznīcu virspriekšniekam, maksājot 25 rubļus soda naudas asignācijās bruņniecības kasei par katru nokavētu nedēļu, ja vien dibināti iemesli neattaisno šā termiņa neievērošanu; tas tad kopā ar abiem apriņķa deputātu kungiem pārbaudīs visus iesniegumus un saskaņā ar šiem principiem regulēs tos pēc tiesas un taisnības kā kungam, tā zemniekam, ņemot vērā vietējos apstākļus un zemnieku spēkus, tad sakārtoto regulatīvu piesūtīs dzimtkungam izskatīšanai un pieņemšanai (ar parakstu) vai paskaidrojumu sniegšanai, ja tam kas būtu iebilstams, un pēc muižas īpašnieka paskaidrojumu pārbaudīšanas parakstīs līdz ar saviem biedriem. Te jāievēro, ka to muižu iesniegumos, kuras vai nu jau sevišķi pārmērītas, vai tikai pirms 25 gadiem pārmērītas un iedalītas, tāpat to muižu iesniegumos, kuras nav pārmērītas, līdz sevišķai pārmērīšanai nevar paaugstināt pastāvošās zemnieku klaušas uz te noteiktajiem pamatiem, izņemot gadījumu, ja no viena klaušu veida atņemtu vairāk, nekā kādam citam pieliktu."

8. §

"Visu privātmuižu regulatīvi, kad tie pēc zināma parauga bus sakārtoti, konventa pārbaudīti un apstiprināti, orģinālā jāuzglabā bruņniecības arhīvā, pēc tam katra muiža dabās apliecinātu norakstu; pēc tam dzimtkungam vai viņa pilnvarniekam jāizziņo muižas zemniekiem vaku grāmata sešu nedēļu laikā pēc regulatīva saņemšanas, pretējā gadījumā maksājot simt rubļu soda."

9. §

"Ja kāda kroņa muiža pāriet privātās rokās, tad dzimtkungam vai viņa pilnvarniekam arī turpmāk ir tiesības iesūtīt pēc iepriekš minētajiem principiem sastādītu iesniegumu baznīcu virspriekšniekam, kas to tāpat noregulēs kā tagadējo privāto muižu iesniegumus. Privātajās mācītāju muižās klaušas jāregulē pēc tādiem pašiem principiem."

10. §

"Atskaitot 5. un 6. punktā minētās klaušas un nodevas, kā arī turpat minētās palīgklaušas, nevienu zemnieku nevar piespiest pildīt vēl kādus pienākumus, izņemot gadījumu, ja viņš nemaksā nodevas, neatmaksā muižai aizdevumus un neatlīdzina tai galvasnaudu, kas saskaņā ar 1783. gada 8. maija rīkojumu, vispirms atvelkot kroņa staciņu, samērīgi jāizdala uz mājām un ciemiem. Šai gadījumā viņam igauņu daļā jākalpo muižai kājnieka diena par 15 kapeikām, zirdzinieka par 30 kapeikām, bet latviešu daļā - kājnieka diena par piecām markām jeb piecpadsmit kapeikām un zirdzinieka diena par desmit markām jeb trīsdesmit kapeikām, pie tam tas atkarīgs no kunga vēlēšanās, kādā naudā viņš grib norēķināt; bet par labības parādu - par pūru rudzu piecas zirdzinieka dienas jeb desmit kājnieka dienas, par pūru miežu vai kviešu četras zirdzinieka dienas jeb astoņas kājnieka dienas, par pūru auzu - pusi no tā, ko par rudziem. Tbmēr šīs klaušu dienas nedrīkst iekārtot mēslu vešanas, sējas un pļaujas laikā, un vienā dienā no vienām un tām pašām mājām nedrīkst ņemt vairāk par vienu strādnieku."

11. §

"Zemniekiem jāizvadā visi no tīruma iegūtie un neuzpirktie ražojumi, lai tie būtu kādi būdami, neraugoties uz attālumu, tikai neviens brauciens, kas notiek Rīgas guberņas robežās vai ārpus tām, nedrīkst būt garāks par attālumu no muižas līdz tālākajai Rīgas guberņas juras ostai."

"Tomēr igauņu daļai ir atļauts vest savus ražojumus uz Rēveli vai Narvu,jo attālums nav daudz lielāks kā līdz citām juras ostām. Bet, ja kungam būtu vajadzīgas šķūtis uzpirktiem ražojumiem vai citos nolūkos, tad viņš tās var dabūt vienīgi pret kādas klaušas atlaišanu vai pēc katrreizējas abpusējas vienošanās un par atlīdzību, kāda tajā pieņemta. da turpretim muižas ražojumu izvadāšana vēl neiztaisītu četrus braucienus uz ceturtdaļarklinieku, tad kungam paliek tiesība atlikušos braucienus izlietot citur, pie tam braucienus, kas ir astoņas jūdzes gari un īsāki, var rēķināt par pusbraucieniem, un tādus, kas ir astoņas līdz divpadsmit jūdzes gari, - trīs par diviem braucieniem. Tomēr sējas, pļaujas un slikta ceļa laikā muižnieks nekad nedrīkst sūtīt braucēju. Kungam ir arī atļauts zemniekam atceļā uzlikt pusbraucienu ar augstākais divdesmit podu (400 mārciņas) smagu vezumu."

Piezīme. Astotajā nodaļā es ierosināju atklāt klaušu revīziju, to noteikšanu pēc katras muižas vietējiem apstākļiem, kā arī jauno noteikumu izziņošanu. Tas viss iepriekšējos paragrāfos ir darīts, bet, neapskatot katra paragrāfa sīkākos trūkumus, es tikai vaicāju: ja klaušas vispār noteiktas tik ārkārtīgi augstas, kādu labumu tad var dot komisija, kas darbojas, izejot no šiem priekšnoteikumiem?

Tā kā šis paragrāfs ir pēdējais, kurā runāts par klaušām, tad nepieciešams dot par tām īsu pārskatu.

Saskaņā ar 5. § zemnieks savu māju vērtību, t. i., to ienākumu, ik gadus samaksā kungam, un proti, divas trešdaļas nodevās, vienu trešdaļu klaušās, pie tam katru dienu, ko viņš ar savu zirgu strādā kungam, tam skaita par 17 feniņiem vācu naudā.

Pēc 6. § viņam uzlikti vēl 16 citi pienākumi, kuri būtu jārēķina gandrīz tikpat augsti, bet kurus uzskata par ārkārtējiem un nemaz neskaita līdz.

Saskaņā ar šo 11. § viņam bez visa iepriekšējā, ja viņa zeme pēc zviedru taksācijas ir 60 dālderu vērta, jābrauc vismaz 512 ģeogrāfiskas jūdzes klaušu ceļu, atceļu ieskaitot, ja vien ar to pietiek kunga ražojumu izvadāšanai.

Vai es kaut kur esmu rādījis uztraucošāku Vidzemes zemnieku apspiešanas ainu nekā šis likums? Kam gan vēl vajadzīgas piezīmes pie šādiem lēmumiem? Clamant dum taceo.

12. §

"Ja kādas mājas tiek paplašinātas ar cilvēkiem un zemi, tā ka no astotdaļarklinieka iznāk ceturtdaļarklinieks un tā tālāk, tad zemniekam pēc šāda viņa spēku pieauguma jānes klaušas un nodevas, kā tas katras muižas sevišķos iesniegumos noteikts attiecībā uz augstāk novērtētām mājām; tas pats notiek pretējā gadījumā, ja kādu māju pārved zemākā kategorijā."

13. §

"da dzimtkungs ietaisa kādas mājas neiekoptā mežā vai muižas zemē, tad tās viņam jāiekārto tāpat kā citas, un, ja viņš, zemniekam pieņemot mājas, tam dod kustamu mantu, lai tas varētu iekārtoties, tad šī manta nekļūst par zemnieka īpašumu, izņemot gadījumu, ja viņš kungam par to samaksā. Bet, ja tāds jaunielikts zemnieks pats iekārtojas, tad viņam jādod seši brīvgadi, pirms viņš sāk pildīt klaušas un maksāt nodevas. da turpretim viņam palīdz iekārtoties muiža, tad viņš pēc ražas bauda sešus gadus, kuros ir brīvs no nodevām, bet, ja tam pēc viņa zemes vērtības ir vajadzīgais cilvēku skaits, tad viņš pēc pirmās ražas sāk pildīt klaušas. "

14. §

"Zemnieku zemes sevišķi izmērījot un iedalot, par normu paturama zviedru revīzijas mēraukla, kas kroņa muižās ir bijusi obligāta un arī privātmuižās līdz šim tikusi lietota."

15. §

"Lai izšķirtu viena novada zemnieku savstarpējās ķildas starp saimnieku un kalpu, starp kalpu un kalpu vai starp saimnieku un saimnieku - kunga pienākums ir ierīkot zemnieku tiesas, kuru locekļus zemnieki ik gadus ievēlē paši, pie tam tomēr vienīgi dzimtkungs arvien ir pēdējais virstiesnesis."

Piezīme. Lasītāji atcerēsies, ka es agrāk ieteicu visur ierīkot šādas zemnieku tiesas. Ar šo paragrāfu tās tiešām gribēja ievest, tikai ievērojot vajadzīgo piesardzību, proti, lai tās nedotu nekāda labuma. "Dzimtkungam avien jābūt vienīgam, pēdējam virstiesnesim?" Tātad viņš joprojām var patvaļīgi Iikt pērt? Ai, paturiet paši savus labojumus! Tie ir salti, nežēlīgi, indīgi zaimi! Kas iedrošināsies izrādīt kaut nepatiku, ja viņu apspiedīs vienīgais, pēdējais virstiesnesis, kurš var uzdot trīsdesmit pātagas sitienus vai rīkstes?

16. §

Dzimtkungam kā savas muižas zemes īpašniekam, lai ierīkotu lopmuižu vai arī pievienotu zemnieku māju muižas zemei, ir atļauts likvidēt mājas un izlikt zemniekus; bet viņam iepriekš jāpierāda, ka viņa sējas platība vēl nav sasniegusi 6. punktā noteikto apmēru, divpadsmit pūru uz nedēļas zirdzinieku, ka viņš nekādā citā ceļā nevar sējas platību palielināt, un tad viņa pienākums ir izliktajam zemniekam skaidrā naudā samaksāt visus izdevumus par māju uzcelšanu, dārzu iekopšanu un tamlīdzīgām lietām, kā arī atlīdzināt visu vēl nenovākto tā gada ražu, kad notiek izlikšana, un bez tam vēl katram ceturtdaļarkliniekam dot trīsdesmit rubļu, pusarkliniekam sešdesmit rubļu sudraba naudā. Atlīdzības apmēru novērtē lietpratēji, kuri muižniekam jāizlūdzas no konventa."

17. §

"Mazi pārkāpumi sodāmi in continenti ar pātagu, tomēr augstākais ar trīsdesmit sitieniem. Lieli pārkāpumi, kā rupja nepaklausība, pretestība, kamēr tā vēl nav pieņēmusi dumpja raksturu, bēgšana, mazas zādzības, kuras neprasa publisku sodu, jāsoda gan ar rīkstēm, bet to nedrīkst būt vairāk par desmit pāriem un ar tām arī nekad vairs nedrīkst pērt pie staba, pie tam ar vienu pāri drīkst sist tikai trīs reizes, kas jāievēro arī pie tā saucamajām bērnu rīkstēm."

18. §

"Nevienu zemnieku nevar ilgāk par 24 stundām paturēt ieslodzījumā, izņemot gadījumu, ja vienā noziegumā piedalījušās vairākas personas un tātad izmeklēšana prasa vairāk laika, tomēr šādā gadījumā sagūstītie ziemā jāievieto uz dzimtkunga rēķina siltā rijā vai kādā citā siltā telpā."

Piezīme. Abus pēdējos paragrāfus es piektajā nodaļā minēju kā 1765. gada likumus: ko tie palīdzēja? Visas necilvēcības un slepkavības, kuras es atstāstīju, ir notikušas pēc tam! Izraujiet plēsīgajiem varmākām vienmēr pacelto pātagu, atņemiet dzimtkungam mājas pārmācības varu, citādi visi labojumi ir tikai nožēlojama komēdija!

19. §

"Ja ar kādu zemnieku apietas pretēji iepriekšējiem noteikumiem, tad, ja viņa pieklājīgie izskaidrojumi kungam palikuši bez iedarbības, viņam ir tiesība iesniegt savu sūdzību sava apriņķa (muižnieku) bruģutiesai personīgi un mutiski, bet ne rakstiski, nedz arī caur kādu advokātu vai citu aizrunātāju."

Piezīme. Bruģutiesa sastāv vienīgi no muižniekiem? Zemniekam jāsūdz pašam un mutiski? Tātad viss paliek tāpat, kā es augšā aprādīju! Zemnieks, tāpat kā līdz šim, ieraudzīdams savus tiesnešu lielkungus, - kurus jau viņu kārtas gars bija piekukuļojis, pirms zemniekam bija radies iemesls sūdzēt, - baidīsies, drebēs, pazaudēs valodu; tāpat kā līdz šim, viņš katrā prāvā būs tikai aizgājis pēc žagariem un pārnāks mājā ar jēlu muguru.

20. §

"Šī (muižnieku) bruģutiesa dzimtkungam ex protocollo paziņo punctum gravaminis (zemnieka sūdzību), pieprasa no viņa paskaidrojumu un, ja lieta ir skaidra, tad izšķir to pēc likumiem vai arī, ja vajadzīgs, izdara izmeklēšanu in loco, taisa spriedumu un to izpilda. Bet, ja lieta ir svarīga un bruģutiesa to nevar de simplici et plano izšķirt, tad tā tikai izmeklē un izmeklēšanas protokolu līdz ar ziņojumu piesūta baznīcu virspriekšniekam."

21. §

"Baznīcu virspriekšnieks, kas ar apriņķa deputātiem vai, ja viena vai abu no tiem trūkst, ar vienu vai diviem nepartijiskiem apriņķa muižniekiem sastāda apriņķa komisiju zemnieku sūdzību lietās, izmeklē tuvāk katram nodarīto pārestību - ja vajadzīgs vēlreiz in loco - un par to taisa spriedumu."

22. §

"Ja zaudētāja puse nebūtu mierā ar šās apriņķa komisijas spriedumu, tad tā var griezties pie rezidējošā landrāta, kurš tad sasauc muižniecības konventu, kas ir pēdējā apelācijas iestāde visās zemnieku sūdzībās par dzimtkungiem, pēc tam tad muižniecības konvents kā pēdējais šķīrējtiesnesis starp kungu un zemnieku lietu izspriež un izpildīšanu uzdod bruģutiesai."

Piezīme. Ik reizi, pārlasot šos briesmīgos paragrāfus, es atkal nodrebu! Taisnais Dievs! Vai tiešam varēja notikt, ka citādā ziņā tik cēli vīri kā fon Ziversa kungs un viņa draugi kaut ko tādu ir gribējuši padarīt par zemes likumu? Vienai vienīgai, pēc baznīcu virspriekšnieka prāta sasauktai muižnieku komisijai jāizšķir svarīgas sūdzību. lietas pret muižniecību, un muižniecības konventam jābūt pēdējai apelācijas instancei, pēdējam tiesnesim, kam jāizšķir, vai kāds no viņu biedriem nav pārkāpis savas kārtas tiesības! Zemniekam būtu atņemta jebkādas tiesas, pat valdnieka aizsardzība! Vienīgā viņa cerība būtu to vanagu žēlastība, kuri līdz šim plosījuši viņa miesu! Tiešām, tad es vairs nejustos pārsteigts, ja viņi savās privilēģijās drīz atrastu tiesību dzimtļaudis cept savam galdam.

Kam neiedveš šausmas šis spoks, kas astoņpadsmitā gadsimteņa beigās izsaukts no ordeņa mestru kapa! Toreiz muižniekam tikai savus kaimiņus vajadzēja saaicināt kopā, ja viņš gribēja. zemniekam nocirst gaIvu. Paldies valdniekam, ka viņš projektēto atgriešanos pie tiem laikiem nav apstiprinājis!

23. §

"Pirms zemnieka sūdzību var pieņemt, zemniekam vispirms jāizpilda kunga pavēle, tāpēc ka kungam, ja viņš bus pārkāpis likumu, arvien bus līdzekļi, kā dot gandarījumu zemniekam; turpretī zemnieks, ja viņš bez pamata sūdzējies, reti spēj atlīdzināt zaudējumu, kas cēlies no nepaklausības."

24. §

"Vairāk par vienu vai diviem zemniekiem vienā laikā nedrīkst sūdzēties par viņiem nodarītām pārestībām un arī ne kopīgi, bet katrs par sevi, pretējā gadījumā viņus atraida un bruģutiesa tos kā musinātājus soda par brīdinājumu citiem. Bet, ja rastos visa novada sūdzība, tad divi, trīs, arī četri zemnieki var sūdzēt visu vārdā, bet pārējiem jāpaliek mājā, kamēr bruģutiesa viņus aicina."

Piezīme. Ja divdesmit valsts pilsoņiem tiek darīts pāri, kāpēc gan viņi nevarētu prasīt likuma aizsardzību tāpat kā divi? Jeb vai varbūt grib izolēt atriebības upurus, lai tos jo drošāk varētu ķert, jo vājais vismaz pūlī zināmā mērā jūtas drošs?- Kāpēc vairāku zemnieku sūdzība jāuzskata par dumpi, izņemot to gadījumu, ja sūdz viss novads? Varbūt tāpēc, ka pēdējais gadījums nav iespējams? Tie, kas bauda priekšrocības, - varasdarbu izpildītāji, muižnieku mīļāko tēvi un brāļi nekad nebiedrosies ar citiem, un, ja viņi nepiedalās, tad vistaisnīgākā sūdzība ir dumpis.

25. §

"da zemnieks sūdzējis bez pamata un veltīgi, tad, lai viņš labotos un citiem par brīdinājumu, viņš sodāms, un proti, pirmo reizi ar desmit pāriem rīkšu, otro reizi ar divdesmit pāriem, katrreiz pie baznīcas, bet trešo reizi viņš uz vienu gadu nododams cietokšņa darbos, izņemot gadījumu, ja tiesnesis atzītu, ka viņš sūdzējis aiz vientiesības, par ko viņš pirmoreiz dabūtu tikai rājienu."

Piezīme. Ja zaudē prāvu muižnieks, kas zina likumus un kas drīkst prasīt padomu tik daudziem likumu zinātajiem, cik vien viņam tīk, tad šis zaudējums un izdevumu atlīdzinājums ir viņa vienīgais sods. Ja zemnieks, kas likumu nevar zināt un kam neviens nedrīkst dot padomu., zaudē lietu, kuru tas neprot aizstāvēt, tad viņu stiepj uz baznīcu, uzkar aiz rokām pie staba un saplosa ar drausmīgu pātagu vai arī piekaļ pie ķerras. Kā? Vai tad nezināšana ir sodāma bargāk nekā intrigas? Kāpēc līdzīgos gadījumos starp diviem valsts pilsoņiem pastāv tik briesmīga starpība? - Es saprotu! Jūsu viltība un intrigas ir tikai rotaļa, bet dzimtcilvēka mēģinājums saukt palīgā pret jums likumu ir uzbrukums jūsu suverēnajām tiesībām, ir valsts noziegums!

26. §

"da muižnieku zemnieka sūdzības lietā atzīst par vainīgu, tad, ja viņš apspiedis zemniekus ar nelikumīgām klaušām vai nodevām, jānospriež, ka viņam tās zemniekiem divkārtējā apmērā jāatlīdzina. da viņš izdara šo pārkāpumu otrreiz vai biežāk vai arī ja viņš pārkāpj priekšrakstus par miesas sodiem, tad viņam bez divkāršā atlīdzinājuma zemniekam pirmo reizi vēl jāmaksā simts dālderu sods bruņniecības kasei un tālāk tanī pašā samērā. Pierādītas varmācīgas apspiešanas dēļ valdība liek dzimtkungu saukt pie atbildības. Bet, ja izmeklēšanā izrādītos, ka vagars vai muižkungs bez kunga pavēles izdarījuši šai punktā minētās nežēlības, tad vagars sodāms ar tikpat daudziem sitieniem, cik viņš izdalījis, bet muižkungs sodāms ar pusi no visas viņa algas novada nabagiem par labu."

Piezīme. Zemnieku, kas savu prāvu zaudējis (ka viņš neuzsāks nevienu, kuru neuzskata par taisnīgu, par to galvo viņa nabadzība un viņa nespēks!), per vai arī iesloga cietoksnī; muižnieks, kas savus ļaudis varmācīgi izsūcis, tātad izdarījis noziegumu, maksā niecīgu soda naudu. Kas par samēru!

Valdība liek muižnieku saukt pie atbildības, ja viņš atkal kādu no saviem līdzpilsoņiem sakropļojis vai nobendējis. Bet kas tad valdībai to uzrādīs? Taču ne pārējie nelaimīgie, kas ik dienas ir pakļauti sava varmākas drausmīgajai atriebībai.

27. §

"Vispārējā likumu grāmata zemnieku tiesām jāsastāda konventam, jāpārbauda un jāizziņo landtāgam."

Piezīme. Landtāga lēmumi īstenībā ir tikai sapulcētu muižnieku norunas, kas vienīgi ar valdnieka apstiprinājumu iegūst pilnīgu spēku, it sevišķi tad, ja šie lēmumi attiecas uz kādu citu kārtu. Bet tiesība izdot savu likumu grāmatu tiesām ir valsts likumdevējas varas augstākā tiesība. Pēc visa tā Vidzemes muižniecībai vajadzētu atzīties, ka tā ir valsts valstī un tātad ir pēdējai augstākā mērā kaitīga vai pat vēl kas daudz ļaunāks!

Table of Contents

Sākumlapa

Ievads

Pirmā nodaļa. Īsa latviešu vēsture un viņu vispārīgs attēlojums.

Otrā nodaļa. Latviešu raksturojums.

Trešā nodaļa. Vidzemes zemnieku klaušas un nodevas.

Ceturtā nodaļa. Mēģinājumi uzlabot zemnieku stāvokli.

Piektā nodaļa. Latviešu zemnieku tiesības Vidzemē.

Sestā nodaļa. Skatiens nākotnē.

Septītā nodaļa. Vai dzimtbūšanas atcelšana var kaut kādā ziņā būt kaitīga?

Astotā nodaļa. Kādā ceļā latviešiem dodama izglītība un brīvība.

Pirmais pielikums. Īss Vidzemes lauku mācītāju raksturojums

Otrais pielikums. Dokuments par šīs grāmatas patiesīgumu

Landtāga lēmums. Dokuments par šīs grāmatas patiesīgumu.